Såkalte Antirasister

En bok av Ringerike Antirasistisk Ungdom

Dedikert til
Arve Beheim Karlsen og 
Benjamin Labaran Hermansen.

Eget forlag 2001
Eget trykk
ISBN 82-995713-0-8
Ikkekommersielt ettertrykk oppfordres.
Forsidefoto: Gard Frantszen
Layout & design: EL
Ringerike Antirasistisk Ungdom
PB 332, Sentrum
3502 H¿nefoss

INNHOLDSFORTEGNELSE

Forord	
									
Innledning	
								
Kjenn din fiende								
	om rasismen og hvorfor vi slŒss mot den.

Derfor ble RAU til								
	om hvorfor vi trengte en organisasjon for Œ bekjempe rasisme.

PŒ egne bein									
	om fordeler og ulemper med Œ strebe etter flat struktur.

Tid for oppr¿r									
	om hvordan radikal antirasistisk ungdom ble m¿tt med motstand 
	og kontroll av kommunen, pressa og politiet, til kommunen snudde 
	og nazimilj¿et pŒ Ringerike falt fra hverandre.

Opp som en l¿ve – ned som en skinnfell					
 	om nazimilj¿ets oppgang og fall. Hvem var de, og hva drev de med?

Med knyttneven klar								
 	om hvorfor ungdoms vilje til Œ m¿te nazistene fysisk var 
	Žn av Œrsakene til at denne historien endte som den gjorde.

Fritt spillerom									
 	om tida etter seieren over nazistene, der en ny 
	generasjon antirasister tok tak i andre saker Œ slŒss for.

Jenter i kamp									
	om jenter i RAU og kampen mot kvinneundertrykking.

Leve - ikke bare overleve							
	om konserter og kultur som politisk mŒl og virkemiddel.

Takkeliste og adresser	
						
Kilder				
						
Director«s cut									

DET ER SEIERHERRENE SOM SKRIVER HISTORIEN
Boka du nå har i hendene er skrevet av et redaksjonskollektiv av tidligere og nåværende aktivister i Ringerike Antirasistisk Ungdom (RAU). Det er resultatet av en kjempelang prosess der vi har systematisert og analysert materialet i vårt eget omfattende arkiv. Vi har brukt mye krefter på å undersøke og diskutere oss fram til den versjonen av historien som vi mener er riktig. Selv om dette har tatt lang tid, har prosessen vært nødvendig. Arbeidet med boka har gitt oss en unik mulighet til å se tilbake på det vi har gjort. Denne boka omfatter RAUs historie fra oppstarten i 1994 til våren 1999. Vi har valgt å dele historien i to. Den første delen er en kronologi over hendelsene fra våren 1994 til sommeren 1997. Den handler om nazimiljøets oppgang og fall, og er en viktig fortelling om en antirasistisk seier i Norge. Vi har sett det nødvendig å forklare flere aspekter ved denne tida nærmere, før vi til slutt forteller om RAUs arbeid fra 1997 og utover. Noen hendelser har vært vanskelig å unngå å gjenta, men de har vært viktige for å forstå ulike sider av saken.
Vi beskriver ikke ting som har hendt etter begynnelsen av 1999. Når vi har satt strek der, er det mye viktig vi ikke har fått med i boka. For eksempel tapte vi sommeren 1999 byens første sjølstyrte ungdomshus etter et halvt år med en uoverkommelig dyr leieavtale med kommunen og et lite egnet lokale i et nedlagt diskotek.
Det radikale ungdomsmiljøet i Hønefoss har fra begynnelsen av 1999 også møtt en voldsom represjon fra politiet, med flere demonstrasjoner mot politivold og til og med gatekamper som resultat. Vi skulle gjerne gått i dybden på det vi tror er politiets forsøk på å trakassere et brysomt opposisjonelt ungdomsmiljø til taushet. Men vi veit at det er vanskelig å analysere en situasjon vi står mitt oppi, og vi trengte avstand for å se hva som har vært viktig og hva som har vært mindre viktig.
Noen unge aktivister som har lest manuset, sier de ikke kjenner seg igjen i vår beskrivelse av RAU. Det er kanskje ikke så rart. Byen har forandret seg i løpet av de korte åra RAU har eksistert, og miljøet og organisasjonen har forandret seg med den. Det har ikke alltid vært slik det er i dag. Tidligere aktivister har lagt grunnlaget for og skapt holdninger til RAU som aktivister blir tvunget til å forholde seg til nå. Derfor bør dagens antirasister i Hønefoss kjenne sin fortid. Det radikale ungdomsmiljøet i Hønefoss er til fordi noen har skapt det og slåss for det, ikke fordi alle var så mye flinkere “i gamle dager”. Det vi har i dag har ikke kommet uten kamp, tidligere antirasister har jobbet i den samme motvinden som dagens antifascister også slåss i.
Det er slett ikke sikkert at alle som en eller annen gang har gjort en innsats for RAU er enige i alt som står i denne boka. Vi i redaksjonskollektivet står ansvarlige for innholdet, men håper at de som er uenige med det vi har skrevet tar del i debatten som denne boka er et innlegg i.
Det hadde aldri vært mulig å rekonstruere denne historien uten at vi hadde tatt vare på alle presseklipp, løpesedler og pressemeldinger om emnet fra starten. Alle som ikke ønsker å gå i den store historiske glemmeboka bør gjøre det samme.
Redaksjonskollektivet vil benytte anledninga til å takke alle som har bidratt med meninger, bilder og egne historier, og til de som har lest igjennom manuset og kommet med nyttig kritikk og tilbakemeldinger. Og ikke minst organisasjonene og enkeltpersonene som har gitt oss økonomisk støtte til å gi ut boka.
Vi ønsker ikke med denne boka å påberope oss den ene og sanne vei til seier, eller å utelukke alle andre strategier enn vår egen. Forskjellige situasjoner krever ulike løsninger. Tap eller seier ett sted, gir ringvirkninger videre. All motstand mot nazistenes forsøk på å bygge seg opp hjelper. Det er nok flere faktorer som har bidratt til å knekke nazistene på Hønefoss enn de vi går inn på. Det vi med denne boka ønsker å fortelle, er hvilke erfaringer ungdom i Hønefoss gjorde i kampen mot rasismen.
Vi er ikke høyutdannede forskere på statslønn som har sittet på heltid og drevet research. Vi er en gjeng aktivister som etter fattig evne har prøvd å beskrive en historie vi mener flere har nytte av å høre om. Vi synes ikke at akademikere skal ha monopol på beskrivelsen av hvordan verden ser ut. Hvis ikke vi skriver den sjøl, hvem vil da fortelle vår historie?
Redaksjonskollektivet, februar 2001.

INNLEDNING
RAU har rystet Ringerike som lokalsamfunn. Kampen vi har ført har flere ganger gitt oss riksdekkende oppmerksomhet. RAUs flate struktur og filosofien bak den har fostret ungdom med en antiautoritær holdning og et kritisk syn på verden. Den ga oss troen på at vi når som helst kunne klare ting sjøl, bare vi jobbet hardt nok. Den eksplosive veksten av opprørsk ungdom på Ringerike som RAU førte med seg, skremte til tider vannet av kommunen, politiet og pressa. RAU er ikke bare en sammenslutning av antirasister, vi har blitt et eget begrep og definitivt satt spor etter oss. Vi har kostet Ringerikes Blad en skog av avispapir, vært tema i tusenvis av samtaler, vi har skapt nye ord som folk har plukket opp i sitt vokabular. 
Vi som startet RAU ville lage en antirasistisk organisasjon som skulle forandre holdninger og skape debatt på Ringerike. Vi ville engasjere folk og utfordre dem til å ta standpunkt. Vi ville fjerne nynazisme og rasisme fra skoler, arbeidsplasser og nabolag. 
Vår metode var å holde foredrag på skoler, arrangere debattmøter og demonstrasjoner, holde konserter, spre informasjon gjennom stands, løpesedler, leserbrev og presseutspill. Vi ville styrke solidariteten med andre antirasister og alle som kjemper mot undertrykking og forfølgelse.
RAU har forandret seg etter hvert som vi har nådd våre mål eller definert nye. Vi ante nok ikke omfanget av hva vi satte i gang våren 1994. Uten særlig mye erfaring, men med en anelse om hvor vi ville, ble veien til mens vi gikk. Vi har fått til mye av det vi ønsket, men et godt antall prosjekter ble aldri satt ut i livet. 
Både Ringerike og RAU har vært gjennom noen turbulente år. I ettertid ser vi at noen ting kunne vært gjort annerledes. Men til sjuende og sist mener vi at vi har tatt kloke valg og i det store og hele gjort det riktige. Vi mener at Ringerike skal være glad for at kommunen har hatt så mange våkne ungdommer som har ropt alarm.
Vi synes faktisk at mange ungdommer på Ringerike har mye å være stolte av. Vi har – uansett hvor uenig en kan være i hvor vellykket prosjektet RAU har vært – oppnådd vårt første og kanskje viktigste mål. Vi klarte å organisere et samlingspunkt og samarbeid mellom folk med forskjellige meninger. Vi klarte å bygge opp et miljø som kjempet for å frigjøre seg fra rasistiske holdninger. Fra å være en by uten en eneste radikal arena, klarte vi å samle et antirasistisk miljø på svært kort tid, der mange ungdommer følte seg hjemme.

KJENN DIN FIENDE
“Alle er skeptiske til dem som er annerledes”. Dette er en setning alle antirasister støter på før eller siden, at rasisme er et naturlig fenomen, en instinktiv frykt for “det fremmede”. 
Men rasisme er på ingen måte medfødt, logisk eller naturlig. Tvert imot er rasisme et moderne fenomen til nytte for politikere, medier og de rike som ser seg tjent med rasisme i samfunnet. Rasisme i seg selv er ingen ideologi, men kan være et effektivt våpen for dem som ønsker å splitte folk som bør være solidariske og befeste egne maktposisjoner. Rasismen er ikke mer naturlig enn det klassesamfunnet som gir den næring. Hvorfor ellers skulle det være nødvendig stadig å måtte minne oss om at det egentlig er innvandrere som er skyld i alle tenkelige problemer eller forårsaker all verdens vanskeligheter?
Den antirasistiske bevegelsen deler ofte rasismens former slik den viser seg i det offentlige Norge inn i tre deler: Nazisme, høyrepopulisme (som bygger opp under folkelig rasisme) og statlig rasisme. Dette er ting som henger nøye sammen og lever i et slags gjensidig avhengighetsforhold.
Fascismen som vokste fram i Europa rundt 1920-tallet var ikke bare rasistisk og nasjonalistisk, men en politisk reaksjon rettet spesielt mot arbeiderbevegelsen. Nazistene i Tyskland brukte ekstrem rasisme side om side med kommunisthets for å tilbakevise sosialistiske ideer. Nazistenes propaganda var på mange måter antikapitalistisk, men den var rettet mot dem som ikke følte seg som en naturlig del av den politiske arbeiderbevegelsen. Ved siden av å angripe jøder, sigøynere og homofile, organiserte nazistene streikebryteri og angrep på streikevakter. Nazistene ville innføre et nytt forhold mellom samfunnsklassene der arbeiderbevegelsen skulle brytes opp i enkeltindivider og miste sin stilling som politisk klasse. For å få til dette måtte de fjerne enhver rest av demokrati, selv speiderbevegelsen var forbudt i Hitler-Tyskland. Ledere og aktivister av kommunistiske og sosialdemokratiske organisasjoner ble sendt til konsentrasjonsleire sammen med jøder, homofile og funksjonshemmede.

Krisehjelp i ny vri
Hitler kom ikke til makta bare gjennom propaganda og suggesjon. Tvert imot ble Hitler invitert inn i regjeringa. Etter første verdenskrig måtte Tyskland betale store krigserstatninger til England og Frankrike. Da det økonomiske krakket kom i 1929 rammet dette Tyskland spesielt hardt. Landet ble kastet inn i en alvorlig økonomisk krise. Stadig flere så på Hitler som den sterke mannen som kunne redde landet, og i Riksdagsvalget 31. juli 1932 stemte 37,3 prosent av landets velgere på ham. Grunnen til at nazipartiet ble invitert inn i regjeringa var ikke at politikerne ikke visste hvilken politikk Hitler stod for, men fordi de trengte noen som var villige til å bruke harde midler i en krisesituasjon. Hitlers makt ville være utenkelig uten den støtten han fikk i deler av det tyske borgerskapet. Kapitalister og storkonserner som Thyssen og Siemens hjalp til å gi Hitler makta. Når nazistene styrket staten fikk kapitalen fritt spillerom, prisen borgerskapet måtte betale var å la fascistene diktere ideologien i samfunnet.
Dagens nynazister har alt for ofte blitt framstilt som gutter som bedriver rampestreker. Mange av dem er unektelig ikke særlig politiske, og naziskinhead-bevegelsen er en subkultur. Men en kan ikke bagatellisere dem som om de overhodet ikke har noen betydning, eller slik det i perioder har blitt hevdet; at de egentlig ikke er nazister. Nazibevegelsen i Norge har blitt mer og mer bevisst sin politiske rolle, og de har arrangert konserter og opptog som politiske markeringer.

Nazistene bruker ikkedemokratiske midler
At de tyske nazistene opparbeidet seg makt også gjennom demokratiske kanaler betyr ikke at de på noen måte så på dette som den eneste måten å tilegne seg makt. Det var de politiske forholdene som gjorde dette mulig. I Spania avsatte fascisten general Franco den moderate regjeringa til Azaña gjennom kupp. Når nazistene får arrangementene sine spolert av antirasistisk organisering hyler de opp om ytringsfrihetsparagrafen. Ikke fordi de er forsvarere av ytringsfrihet, tvert imot er ytringsfriheten noe av det første de vil avskaffe. Ytringsfrihet er heller ikke bare noe de vil avskaffe når de eventuelt måtte få makt til det, de undergraver den så godt de kan selv når de er små. Gjennom nettopp konserter, marsjer eller møter bygger de opp en organisasjon som skal være i stand til å kvele den politiske motstanden. Når de prøver å sette fram mer eller mindre taleføre folk er ikke dette en moderat motsetning til de brutale rasistene på gata, det er deres forsøk på å framstå som seriøse politikere. Dersom deres politikk legitimeres vil dette føre til nettopp flere nazister på gata og økt trakassering og rasistisk vold.

Fra raseteori til høyrepopulisme
Til tross for at Fremskrittspartiet politisk ligger til høyre for partiet Høyre, liker de å framstå som et parti for “småkårsfolk”. Politikken deres går i hovedsak ut på at det ville blitt mer penger til alle – hadde det ikke vært for innvandrerne og skattene. Frp liker å framstå som forsvarere av de samfunnsklassene som ikke representeres av arbeidsgiver- og arbeidstagerorganisasjonene. Partiet har siden det ble dannet på begynnelsen av 70-tallet hatt forbindelser til åpent rasistiske og nazistiske grupper. Samtidig har partiets medlemmer markert seg i media, i kommuner og på Stortinget med en rekke utspill, proposisjoner og dokumenter som oser av rasisme, diskriminering og menneskeforakt. Politikken deres er klart borgerlig, noe som kommer til uttrykk i deres iver etter mest mulig privatisering, minst mulig lover og regler i arbeidslivet og et sterkt politi som kan holde ro og orden. Når denne høyrepolitikken fører til misnøye, nøler de ikke med å bruke rasisme som middel for å rette misnøyen nedover i samfunnet.
Frp ble stiftet av Anders Lange, og het nettopp “Anders Langes parti for sterk nedsettelse av skatter og avgifter” fram til 1976. Lange hadde bakgrunn fra det halvfascistiske Fedrelandslaget, som blant annet mobiliserte mot arbeiderdemonstrasjoner og organiserte streikebryteri. I 1936 foreslo Fedrelandslaget Hitler og Mussolini til Nobels Fredspris. Lange utga Hundeavisen, som han brukte til å forsvare apartheidregimene i Sør-Afrika og Rhodesia (Zimbabwe). I Hundeavisen kunne man blant annet lese “ingen stemmerett til negre”, “stopp blandete ekteskap”, “hver nasjon en rase”, “ingen u-hjelp til de sorte”, “kvinner duger ikke til noe i politikken” og “kamp mot sosialismen”. Høyreekstremisten Erik Blücher sto på valglista, og apartheid-tilhenger og høyesterettsadvokat Erik Gjems-Onstad var medlem i Anders Langes parti. Gjems-Onstad var også stortingsrepresentant og innvandringspolitisk ansvarlig.
To år etter Langes død tok Carl I. Hagen over som formann, og partiet skiftet navn til Fremskrittspartiet. I 1994 meldte liberalistene seg ut av partiet etter at flertallet av landsmøtet vedtok en mye mer rasistisk innvandringspolitikk. 
Liberalistene, som er for privatisering, mindre penger til velferdssektoren og uthuling av arbeidstakerrettighetene, er ikke rasister. Tvert imot er de for fri flyt av arbeidskraft, ikke av hensyn til verdens flyktninger, men av økonomiske hensyn.

Parlamentarisk rasisme
Etter at liberalistene gikk ut av partiet svingte Frp i en mer rasistisk retning. De mange og tette båndene mellom Frps sentrale medlemmer og rasistiske og høyreekstreme partier og miljøer er vel kjent og godt dokumentert. 
I januar 1995 kunne det antirasistiske tidsskriftet Samora avsløre at Frp hadde klippet ut sitater til sitt “Dokument 8:29”, etter hvert bedre kjent som Hedstrøm-dokumentet, fra den høyreekstreme organisasjonen Den Norske Forening. Dette utdraget var så å si identisk: “Den tidligere høye arbeidsmoralen blant nordmenn er forringet i vesentlig grad fordi stadig flere nordmenn blir frustrert og forbannet over at de […] må betale de store utgiftene som er pålagt dem til etablering og underhold av en voksende skare fremmedarbeidere som i stor grad kommer til Norge nettopp i den hensikt å leve på deres bekostning …”
Dette er ett av eksemplene på hvordan Frp samarbeider med rasister og nazister, som igjen bruker partiet for å få parlamentarisk gjennomslag for sin politikk. I september 1995 kunne Dagbladet avsløre at Øystein Hedstrøm deltok på et rasistmøte på Godlia kino i Oslo, sammen med blant andre gammelnazisten Bastian Heide, Bjarne Dahl som har vært aktiv i flere lignende organisasjoner, og Hege Søfteland som sammenligner innvandring til Norge med den tyske okkupasjonen. Erik Gjems-Onstad, som også var til stede, hadde brukt anledninga til å ta opp debatt om raseteori. Da Dagbladet laget blest om møtet, ble Hedstrøm ilagt munnkurv av partiformannen. Dermed kunne han heller ikke avkrefte noe samarbeid med nazistene. 
20. april 1997 kunne Frps Fridtjof Frank Gundersen melde i Dagbladet at “Det er legitimt å stjele i afrikansk kultur. Den som stjeler blir beundret.”. Carl I. Hagen fulgte samme år opp i Dagsavisen med å si at “Et samfunn uten etniske minoriteter er et samfunn i harmoni.”. Og i VG 9. september samme år med følgende uttalelse: “Folkeaksjonen mot Innvandring er ingen rasistisk organisasjon […] Det står relativt mye fornuftig i disse vedtektene …” 
Valgkampen 1999, med Vidar Kleppe og Øystein Hedstrøm i spissen, ble enda verre enn den i 1997. I VG 29. juli siteres Kleppe: “Det som truer det norske er kriminaliteten til innvandrerne”. Aftenposten siterer Einar Lonstad 5. februar: “Går det så langt at barna begår kriminelle handlinger, er det rimelig at hele familien […] må utvises.” Og Aftenposten siterer Carl I. Hagen 4. august: “En nasjon med få etniske grupper, eller der de etniske gruppene er veldig små, er et samfunn med større grunn til å håpe på harmoni og fred enn der de etniske gruppene er mye større.” Dette er bare et lite utvalg av utspill fra Frps valgkamp høsten 1999.

Er Frp fascistisk?
Selv om sentrale Frp-medlemmer har hatt lang tradisjon for forbindelser med ytterliggående rasister, kan vi ikke si at Frp er et fascistisk parti. Kjennetegnene på fascisme er at det er en bevegelse som organiserer paramilitære grupper og angriper sine politiske motstandere. Selv om Fremskrittspartiets argumenter og propaganda ligner mye på fascistenes, så skiller de seg fra dem fordi Frp bruker demokratiske kanaler. Men det er heller ingen kinesisk mur mellom Frp og fascistene. Argumentene er svært like, og det finnes krefter i Frp som presser partiet enda lengre mot høyre. Nazister har ved flere anledninger forsøkt å infiltrere partiet. Flere Frp-medlemmer er eller har vært medlemmer i andre rasistiske og nazistiske organisasjoner (Se kapittelet “Opp som en løve – ned som en skinnfell”, red.). Etter at liberalistene forlot partiet i 1994, la Hagen ned ungdomsorganisasjonen for siden å gjennopprette den. I det nye FpU ble flere nazister med, blant annet Eirik Solheim, lederen for nazigruppa Viking på store deler av 1990-tallet.

Rasisme på grensa
Norge har alltid vært et av Europas mest lukkede land for flyktninger og innvandrere. Norge har gjennom flere år på 1990-tallet ført Europas strengeste flyktningpolitikk, og har blant annet gjennom Schengen-avtalen utviklet så streng grensekontroll at det er en bragd å få satt beina sine på norsk jord sånn at en kan søke om beskyttelse. Norske myndigheter forklarer på fiffig vis den umenneskelige grensepolitikken med at folk fra den tredje verden er en byrde vi ikke har råd til. Som om det er en selvfølge at ikke-europeere ikke har noe som helst å bidra med i det norske samfunnet. Men denne holdninga til mennesker som ikke er “som oss” – hvite i huden – gjelder ikke bare ved landets yttergrenser. En rekke av Norges lover opprettholder kontrollen med disse “annenrangs” borgerne innenfor grensene, og lovverket gjør at mange deler av statsapparatet fungerer rasistisk: f.eks. i rettssystemet, skolevesenet og i velferdsapparatet ellers. Disse mekanismene kaller vi statlig rasisme.
Den vanvittig restriktive flyktningpolitikken gir et bilde av folk utenfra Europa som noen vi må beskytte oss mot, og retorikken myndighetene bruker for å forsvare grensepolitikken bekrefter menneskesynet Frp agiterer. Når den “folkelige” rasismen gror fram, gir det større spillerom for nazistene. Dermed øker aksepten for rasistiske holdninger, og staten kan fortsette sin umenneskelige grensepolitikk uten nevneverdige protester. Alt henger sammen, og en kan ikke slåss mot det ene, uten å snakke om de andre formene for rasisme.

Muren rundt Europa
Norge har en historie for statlig rasisme som er like gammel som nasjonalstaten Norge. Samer, tatere, jøder, russere og finner er folk som har fått føle den norske stats utestengingspolitikk, og deretter en brutal assimilerings- og tilpasningspolitikk. Rasisme er alltid en nyttig strategi for å holde på makta, enten det er nasjonalt eller som en del av den internasjonale kampen om profitt og økonomisk overherredømme. I dag er de europeiske nasjonalstatene altfor begrensede som maktgrunnlag for kapitalistene, og derfor settes alle krefter inn på å bygge Den europeiske union. Europeisk rasisme og utestengningspolitikk er en viktig del av Fort Europa-prosjektet, der europeisk kapitalisme skal styrkes gjennom et indre marked, beskyttet av høye murer mot resten av verden.
For å få til dette har EU opprettet Schengen-samarbeidet som Norge er ivrig med i. Kort fortalt er det et omfattende system for å skjerpe overvåkingen av folk innenfor EUs frie marked. Denne overvåkinga er særlig rettet mot flyktninger og personer som kan true den indre ro og sikkerhet. Schengen-avtalen gir medlemslandene felles asylpolitikk og skal beskytte landene fra flyktninger fra sør. Gjennom felles visumregler og transportøransvar (at flyselskapene blir stilt økonomisk ansvarlig dersom det tar med seg en illegal flyktning, og det blir opp til flyvertinna bak skranken om du skal få mulighet til å flykte eller ikke) gjør Schengen det nesten umulig for en flyktning å komme seg til et vest-europeisk land og søke om asyl. Har du klart det, men fått avslag på søknaden får du automatisk avslag i alle Schengen-landene, og alt håp om å bo lovlig i Vest-Europa er ute.

På flukt i dag
Med den nye utlendingsloven i Norge er mulighetene for mennesker på flukt i 2001 begrenset med en rekke tiltak. Politiet kan arrestere asylsøkere før de får svar på søknaden sin på bakgrunn av “generelle erfaringer” med asylsøkere fra det landet asylsøkeren kommer fra. Flyktninger kan altså arresteres etter myndighetenes fordommer mot enkeltgrupper, uten å ha gjort noe straffbart. Politiet kan nå foreta husransakelser dersom myndighetene tviler på at asylsøkeren har oppgitt falsk identitet. 
Utlendinger har også plikt til å avklare egen identitet, sjøl om det innebærer at de må ta direkte kontakt med myndighetene i det landet de flykter fra. 48-timersfristen til å klage på utkastelsesvedtak er tatt bort, så med den nye loven vil asylsøkere oppleve å få forkynt vedtaket om at de ikke får asyl ved at politiet kommer på døra og gir personen beskjed om å pakke kofferten. Slik kan myndighetene kaste folk ut av landet uten å måtte forholde seg til protester fra antirasister og advokater.
Krigen mot flyktninger, asylsøkere og innvandrere virker nær sagt utspekulert. De siste årene har byråkratene i UDI stengt grensene så godt at de har hatt lite å gjøre. For å holde seg i aktivitet har de satt i gang prosjekter der de går igjennom 10-15 år gamle saker for å se om noen kanskje kunne ha kommet inn på feil grunnlag i tidligere tider. Gholam-familien og hazara-folket de tilhører er av dem som på slutten av 1990-tallet har blitt rammet av et sånt UDI-prosjekt.

Moralistisk antirasisme
Til tider har den antirasistiske kampen vært en kamp om folks moral. Kjennskap gir vennskap, og vær grei med innvandrerne har budskapet vært. Å skyve folk fra seg med pekefingermoral om at rasisme er slemt, er ikke nødvendigvis noen god ting. Og ikke har man skjønt hvorfor rasismen er der og hvem som tjener på den heller. Det er de rike som tjener på at arbeidsfolk skylder på utlendinger når velferdstilbud kuttes ned og folks levekår blir vanskeligere. 
Og myndighetene slipper å stå til ansvar for raseringa av velferdsstaten og forklare hvorfor ikke folk kan få noe av Norges oljefond. Og de rike kan ta ut kjempelønninger og skattefrie aksjeoverskudd, samtidig som de sparker folk fra jobben sin, fordi Ola Nordmann tror at det er Ali som tok fra ham jobben og ikke Kjell Inge Røkke. 
Og enda mer behagelig: svarte og hvite arbeidere kan slåss mot hverandre i stedet for å gå sammen for sine felles interesser. Rasisme gjør at en viktig del av de som kunne slåss for en bedre tilværelse for folk flest blir utestengt fra det gode selskap.
Når RAU siden starten har slåss for åpnere grenser er det ikke bare fordi det er en bra sak å snakke for likeverd mellom alle mennesker. Det er ikke bare fordi vi kan konfrontere Frp og Norges rasistiske innvandringspraksis. Eller bare fordi det utspiller seg ufattelig mange personlige tragedier i skyggen av regjeringas flyktningpolitikk. Det er også fordi at vi ikke vil ha et hvitt Norge der alle spiser lik mat, hører på lik musikk og oppfører seg på den samme måten. Den trøya er for trang, uten kulturelt mangfold har jo ikke vi så mange valg om hvordan vi vil leve? Og det er helt nødvendig at andre der ute i verden kan slåss mot undertrykking og utbytting, mot globaliseringa og fascistiske regimer. 
For hvor skal kvinnene som slåss for retten til å jobbe og rett til abort i Afghanistan dra når Taliban-regimet forfølger dem, hvis Europas grenser er hermetisk lukket? Med muren rundt Europa kan vi ikke få et ordentlig opprør i den 3. verden. De som slåss for bedre vilkår der ute må også ha et sted å flykte.

Hvordan stanse dritten?
Det politiske klimaet er helt avgjørende for i hvor stort omfang rasistiske og fascistiske ideer får råde. I perioder der klassekamp og solidaritetskampanjer dominerer, tilbakevises de ideene rasismen bygger på. Når derimot solidariteten er på hælene og borgerlig skyts hagler, får rasistene større gjennomslag for sin syndebukktenkning. I kjølvannet av at høyreorienterte partier vinner stemmer på rasistiske argumenter, får også nazipartiene god vekstjord. Når vi skal kjempe mot rasistiske ideer kan vi ikke moralisere over lite toleranse hos dårlige mennesker, men argumentere mot både rasismen og den politikken rasistene står for.
En antirasistisk organisasjon som kan jobbe aktivt for å stoppe nynazisme og rasisme er avgjørende. Men en slik organisasjon kan ikke gjøre alt alene. Det er viktig å trekke andre inn i vår felles kamp.

DERFOR BLE RAU TIL
Hvis du kommer til en ny by og vil finne ut hva som skjer på stedet, hva folk er opptatt av, hva folk driver med: Se på veggene. Veggene er åpne for alle, her kan hvem som helst henge opp en plakat, skrive en kjærlighetserklæring eller et slagord. Kom du til Hønefoss på begynnelsen av nittitallet ville du sett at veggene var tomme. Og tomme vegger betyr som kjent at lite skjer. 
En gang ut på seinvinteren i 1994 ble vegger, underganger, gjerder og søppelkasser på Ringerike fylt opp av plakater. Et hvitt A4-ark med et “hold naturen ren”-symbol med et hakekors på vei ned i søpla og teksten “Rasistfri sone” var å se over alt. Folk kopierte den opp på egenhånd og på kort tid ble plakaten en slager.
Hønefoss og Ringerike har ved flere anledninger blitt satt på kartet på grunn av nazistisk organisering og vold. Men allerede tidlig på nittitallet, flere år før plakat-boomen og lenge før Ringerike ble kjent som annet enn stoppestedet på vei til hytta på fjellet, drev ungdom grov trakassering mot beboere på et asylmottak i Hønefoss ved en rekke anledninger. I påsken 1993 marsjerte Boot Boys i Hønefoss. Ledet an av Ole Krogstad sprayet de ned byen med slagord og symboler. Politiet beslagla en rekke våpen, blant annet en skarpladd pistol. AUF reagerte og tok med seg en journalist fra Ringerikes Blad på en runde i byen for å male over noe av nazi-graffitien. Med blant annet Boot Boys som inspirasjonskilde banket rasistisk ungdom fra Sokna utenfor Hønefoss opp mørkhudet ungdom, hip-hopere og andre ved en rekke tilfeller fra vinteren 1993/-94.

En bølge av sjøltillit
Blant de få tilbudene ungdom under 18 år hadde i Hønefoss på den tiden var det faste søndagsdiskoteket på Frankenstein ved Nordre Torg. Spesielt unge hip-hopere brukte stedet flittig. En viktig hendelse for ungdom som nå jevnlig ble utsatt for trusler og vold av rasistene fra Sokna, utspant seg rundt et av disse arrangementene.
En søndag før påsken 1994 hadde rasistene på nytt annonsert at de skulle komme på diskoteket for “å ta” folk. Til forskjell fra tidligere ville ikke ungdom denne kvelden finne seg i dette. Hip-hoperne fikk seg litt av en overraskelse da de så hvor mange som etter hvert dukket opp for å støtte dem mot truslene. Det viste seg at lederskikkelsen Fred Ove Olsen og en håndfull tafatte venner var de eneste som skulle komme. De ante ikke hva som ventet dem: Nordre Torg ble etter hvert fylt opp av ungdommer som flokket seg rundt Olsen. Folkemengdens voldsomme konfrontasjonsvilje skapte et press Olsen og vennene hans ikke kunne stå imot. Under antirasistiske slagord fra om lag 150 mennesker ble Olsen til slutt eskortert fra stedet av diskotekets vakter, som for øvrig var av utenlandsk opprinnelse. Ingen fikk juling denne kvelden, og hendelsen skapte en bølge av sjøltillit som ungdom på Ringerike surfet lenge på. Avmakten mot de større og fysisk sterkere rasistene var nå snudd til en tillit til at man kollektivt kunne forandre noe. Dette satte en standard for hvordan ungdom i Hønefoss i framtida skulle møte rasistene.

Tradisjoner brytes
Innbyggerne i Heradsbygda utenfor Hønefoss fikk et lite hyggelig møte med 1. mai 1994: Noen hadde sprayet hakekors og rasistiske slagord langs hovedveien natta i forveien. Nærbutikken, som ble drevet av en iraner, var nedmalt med hakekors og det haltende slagordet “Hvite power” (sic!). 2. mai ringte Boot Boys-leder Ole Krogstad til lokal-TV og truet med å “demonstrere” mot arrangementet til den statlige antirasistiske landsturneen “Sirkus Midgard” som skulle besøke Hønefoss 25. mai. Dagen etter intervjuet lokal-TV Fred Ove Olsen og to andre nazister. Med sladda ansikter og fordreid stemme framsatte de grove trusler, som at de skulle “bruke køller for å banke opp alle svartinger”. Dette var den siste i rekken av hendelser som ga ringerikingene et forvarsel om at et nynazistisk miljø var i ferd med å etablere seg. 
Ungdom hadde i lang tid vært en forholdsvis usynlig del av befolkninga på Ringerike. Unge Høyre, AUF og FpU har aldri gjort mye ut av seg, og bortsett fra Natur og Ungdom og en aksjonsgruppe for sjølstyrt ungdomshus gikk det lang tid mellom ungdomsstyrte initiativer. Der ungdom andre steder utfordret foreldre, lærere, politikere og presse, der ungdom sto for opprør og var viktige drivkrefter for forandring, var unge på Ringerike lenge urovekkende tause. Ungdomsgenerasjonen på denne tida ba sjelden om oppmerksomhet, og fikk det i hvert fall ikke. 
Men så, i mai 1994, bestemte noen seg for at noe måtte gjøres. En håndfull ungdommer tok initiativ til oppstartingsmøte for en ny antirasistisk organisasjon på Ringerike. Det ble mobilisert gjennom løpesedler og intervju i Ringerikes Blad.

Vi organiserer oss
Over 50 ungdommer kom på oppstartingsmøtet på Fritidsgården i Hønefoss. Fulle av sjøltillit og et sterkt ønske om å gjøre noe, ga vi oss navnet Ringerike Antirasistisk Ungdom. I tida før RAU kom på banen hadde det ved enkelte anledninger vært konfrontasjoner i sentrum når nazister ville markere seg. RAU ble startet ut ifra forståelsen av at det å kun møte nazistene i konfrontasjon på gata ikke var en holdbar strategi. Vi trengte en organisasjon som kunne mobilisere og samle de antirasistiske kreftene. RAU så at Hønefoss trengte mer enn fysisk motstand for å få bukt med nazismen, selve grunnlaget for rasismen og nazismen måtte bekjempes. De uerfarne ungdommene i RAU mente at rasismen vokste i takt med den sosiale misnøyen som ble kanalisert mot svakerestilte grupper i samfunnet. Når misnøyen blant folk øker, ser de seg om etter alternativer. RAU ville være et slikt alternativ. 

Spark oppover!
“Det skal ikke føles godt å være rasist på Ringerike [...] Når noen mener at de ikke har det bra selv, sparker de “nedover” til dem som har det verre, nemlig de som kommer hit fra andre land. Egentlig er det oppover man bør se, til politikerne. Det er de som har ansvaret når noe er galt; ikke utlendingene”, sa den nystartede organisasjonen til Ringerikes Blad etter oppstartingsmøtet. Allerede fra første dag kritiserte RAU Ringerike kommunes elendinge ungdomstilbud, og den første konserten vi arrangerte var ikke bare for å markere antirasisme, men også et svar på kommunens håpløse ungdomspolitikk.
Vi så hvordan nynazistene etablerte seg, hvordan Ringerikes Blad ikke ga et fullstendig bilde av hva som foregikk, hvilke konsekvenser kommunens ungdomspolitikk (eller mangel på sådan) fikk. Nazistiske ytringer, markeringer og overfall hadde allerede blitt et problem på Ringerike. Men bak den organiserte rasismen lurer den “folkelige” rasismen – hverdagsrasismen. 
For oss var holdningene, fordommene og hetsen mot de av oss som ikke hadde den gjennomsnittlige rosa hudfargen verre enn overfall og aksjoner fra et lokalt nazimiljø. Men det aller verste var lokalsamfunnets stilltiende aksept for at begge disse tingene foregikk. Derfor erklærte vi tausheten rundt rasismen og nynazismen på Ringerike som vår største fiende. Vi ville drive kamp om holdninger, vinne støtte fra så mange mennesker og miljøer som mulig, og få kommunen, politiet og pressa på vår side. Vi ville at alle skulle reagere, ta stilling, ta ansvar. 
Men hvordan kan lokalbefolkninga reagere på noe de ikke veit at foregår? RAUs første oppgave ble å gjøre det klart for ringerikingene at vi hadde et problem i kommunen, at noe måtte gjøres. Det skulle imidlertid vise seg ikke å være så lett som vi, litt naivt, trodde. For RAU ble ansett som en trussel.

Det første møtet med Ringerike
Med masse pågangsmot begynte vi å mobilisere til den landsomfattende antirasistiske festivalen Sirkus Midgards besøk til Hønefoss i slutten av mai 1994. Kommunens første reaksjon overfor det knapt to uker gamle initiativet kom fra Arbeiderparti-ordfører Kolbjørn Kværum. Som eneste ordfører på hele turneen nektet han å erklære Ringerike som antirasistisk sone på oppfordring fra det statlige initiativet Ungdomskampanjen mot rasisme, som arrangerte Sirkus Midgard-turneen. Samme dag gjorde også lokal-TV et intervju med fire jenter fra RAU, der de ble beskrevet som blitzere. I intervjuet ble RAU stilt til ansvar for slagord som var skrevet på veggene i Hønefoss, og framstilt som en pøbelgjeng på lik linje med nazistene. Støtten til det antirasistiske arbeidet var altså ikke overveldende. 
Hva skjedde så med Boot Boys-lederen Ole Krogstads trussel om å “demonstrere” mot Sirkus Midgard i Hønefoss? Mens festivalen pakket sammen boder og stands fra parken i sentrum, samlet ungdom seg langs hovedveien som går gjennom byen. På kvelden kjørte tre biler fulle av naziskinheads inn i byen. Men synet av de om lag 70 unge antirasistene som nå sto ved veien og ventet på besøket, fikk dem til å snu, og ingen konfrontasjoner ble nødvendig. Igjen så en at kollektiv motstand og konfrontasjonsvilje ga resultater.

Arbeidet kan begynne
RAU ble en organisasjon basert på aktivisme, der allmøtene – som var åpne for alle – bestemte hva vi skulle stå for og jobbe med. I løpet av tre måneder fikk organisasjonen 150 medlemmer, rundt 50 deltok aktivt i diskusjoner og praktisk arbeid. De organisatoriske kreftene kom fra Ringerike Natur og Ungdom, som i praksis ble lagt på is for å sette kreftene inn i en mer nødvendig antirasistisk organisasjon. 
Ungdommene som møttes jevnlig i kommunens lokaler i Fritidsgården hadde forskjellig bakgrunn, erfaring, politisk tilhørighet, livsstil og vennegjeng. Og alle var veldig unge.

PÅ EGNE BEIN
RAU var ikke, og er heller ikke i dag, en typisk medlemsorganisasjon. RAU er de aktivi
stene som til enhver tid kommer på allmøtene, RAUs satsningsområder bestemmes av aktivistene som skal utføre jobben. Byråkratiet ligger på et minimum; mengden ideer har alltid vært større enn bunken papirer. 
RAU meldte seg aldri inn i noen landsomfattende antirasistisk organisasjon. Vi ønsket størst mulig frihet til å gjøre ting på vår måte, og ville ikke stå ansvarlig overfor andre enn hverandre og vårt lokalsamfunn. Men vi opprettet raskt kontakt med antirasistiske miljøer og organisasjoner i andre byer i Norge, og reiste ofte til deres arrangementer.

Hva? Ingen leder?
RAU ble som sagt styrt ut ifra åpne allmøter, der møteforberedelser og -ledelse gikk på rundgang. Allmøtet kom fram til hva vi som organisasjon skulle jobbe med, og ga tillit til en arbeidsgruppe nedsatt for oppgaven. Alle som tok på seg oppgaver sto ansvarlige overfor allmøtet, som også valgte ansvarlige for post og økonomi. I forbindelse med arrangementer eller spesielle hendelser valgte vi en egen pressegruppe, der erfarne og uerfarne aktivister fikk bryne seg på journalistene. 
Mange utenfor RAU og folk som ikke er kjent med denne flate formen for struktur har hatt vanskelig for å forstå at det er mulig å drive en organisasjon uten en ledelse. Vi ønsket ikke en organisasjon der en ledelse gjorde ting for medlemmene. Vi ville at medlemmene gjorde noe sjøl. Dette er en av grunnene til at denne måten å jobbe på passet utmerket for oss.
De fleste som ble med i RAU hadde ingen tidligere erfaring fra politisk aktivitet eller liknende selvstendig arbeid. Den eneste måten folk kunne lære å jobbe på var gjennom praktisk erfaring; å få lov til å prøve, selv om de da risikerte å feile. RAU har rekruttert en mengde aktivister som har fått verdifull erfaring, og som har tatt over når andre har falt fra. Den flate strukturen skapte aktive medlemmer. Og der fikk vi det beste utslaget av det vi ville med en antirasistisk ungdomsorganisasjon; å få så mange som mulig til å gjøre noe med sin egen situasjon og den verden de er misfornøyd med. 

Kaos?
Motstandere av flat struktur hevder at fraværet av ledelse gjør at ting går galt, siden ingen “har ansvar” for å sjekke at alt blir tatt grep om. Hvis ingen tar initiativ i en organisasjon uten en styrende ledelse, skjer det heller ingen ting. Resultatet kan være svært negativt i en forsamling som ikke er vant til å ta initiativ sjøl. Men tilliten hvert medlem fikk, sammen med den voldsomme sjøltilliten som preget alle ungdommene som satte i gang dette prosjektet, gjorde at ideene og initiativene myldret. Måten vi organiserte oss på gjorde det lettere å engasjere folk, en måtte ikke ha et verv for å sette en idé ut i livet. Slik skapte vi en aktivistisk kultur som fortsatt preger det politiske miljøet i byen i dag. Flat struktur har vært en bra måte å utnytte alle initiativene og aktiviteten, folk som ville gjøre noe slapp til fordi det var så fritt organisert.

Uenighet og mangfold
Det viktigste da vi gikk inn for å prøve å gjennomføre flat struktur i RAU, var nok vårt ønske om å jobbe i en forsamling der alle hadde like mye å si. Vi ønsket et miljø der vi kunne jobbe mot hierarki på en slik måte at vi alle lærte å være kritiske og tenke sjøl. I hierarkisk styrte organisasjoner er lavere organer underordnet høyere organer, og flertallet bestemmer. Mindretallet må være lojale til vedtakene som flertallet tar. Med flat struktur kan du ikke bli pålagt å utføre oppgaver som flertallet mener du skal gjøre og som du ikke er enig i. RAU ga valgfrihet, strukturen ga rom for mangfold. Dette er en viktig grunn til at så mange forskjellige ungdommer har klart å jobbe sammen. 
I løpet av RAUs første leveår hadde ikke allmøtet noen diskusjon om vi skulle styre etter avstemninger på møter eller ikke. Ønsket om at alle skulle ha like mye å si ga RAU-medlemmene en filosofi om at flertallet ikke skulle tre vedtak nedover hodene på mindretallet. Uten avstemninger ble vi tvunget til å diskutere oss fram til enighet. Denne tidkrevende, men nødvendige måten å hanskes ulike syn på, ble etter hvert en selvfølge for de aktive i RAU. 

Decibel-demokrati?
Det er helt klart mange feller å falle i når en velger å jobbe uten en fast ledelse. Kritikere av flat struktur kaller den ofte for “Decibel-demokrati” – der de som roper høyest eller de med mest “prestisje” er de som blir hørt. Folk med mye makt kan lett misbruke den, akkurat som personer som ønsker makt kan misbruke friheten flat struktur gir. For at flat organisering skal fungere må en være bevisst på hva strukturen egentlig betyr. Deltakerne må være klar over bruk av hersketeknikker og hvordan man bekjemper dem.
Samtidig er det alltid noen som har flere ideer enn andre, som vil og kan ta mer ansvar enn andre, og som har mer tid, lyst og arbeidskapasitet. Du som føler deg truffet av denne karakteristikken må huske på at verken du eller andre er fullstendig uunnværlige. Kanskje er det lurt å framtvinge initiativ fra andre ved sjøl å la være å gjøre det i perioder? Flat struktur bevisstgjør folk. Disse vil trå til når de er modne for det. Gjennom diskusjon og evaluering kan vi lære hverandre å bruke friheten vi gir oss med omhu.
I perioder med høyt arbeidspress og -tempo er det ofte fristende å ofre demokratiet på effektivitetens alter. Det går raskere for en erfaren aktivist å skrive en pressemelding enn for en som ikke har gjort det før. Resultatet kan ofte bli bedre også. Men resultatorientering over en lengre periode er ikke særlig effektivt. 
RAU har ofte vært mer opptatt av måten vi gjør ting på enn selve resultatet. Vi kunne helt sikkert vært mye bedre til tider, men arbeidsformen har gitt oss mange flinke aktivister. Når vi spinner i stress er det flere til å dele oppgavene – og flere som takler dem bra.

TID FOR OPPRØR
Da vi hadde drevet antirasistisk arbeid i et drøyt halvår så det fortsatt ikke ut som om rasismen som ungdom opplevde var et problem i de fleste ringerikingers trygge stue. 
Sommeren og høsten 1994 var preget av nazistenes voldsaktivitet og stadige konfrontasjoner med ungdom i byen. Denne sommeren kastet også nazister den første bomba på Blitz i Oslo. Så, i november 1994, kokte det over for alvor i Hønefoss. RAU arrangerte konsert mot rasisme 12. november i samarbeid med Natur og Ungdom og med støtte fra Nei til EU. Meningen med konserten var å gi ungdom, også dem under 18 år, et arrangement hvor de kunne komme sammen i et miljø fritt for rasisme. Om lag 300 besøkende hørte på appeller om internasjonalt miljøarbeid og solidaritet, der blant annet norsk flyktningpolitikk ble kritisert. Det skulle likevel ikke være dét konserten kom til å bli husket for. Denne kvelden kom det en gjeng unge gutter og gjorde Hitler-hilsen til folk som sto utenfor konsertlokalet. Provokasjonen ble dråpa som fikk begeret til å renne over, etter at nazistene hadde turet fram og gjort gatene utrygge i lang tid. 
Et femtitalls ungdommer løp etter nazistene og ramponerte bilen deres. Dette ble nyheter for riksmediene den følgende mandagen. I VG kunne vi lese: “Gatekamp i Hønefoss i natt [...] Store politistyrker rykket i går kveld ut i Hønefoss sentrum for å stoppe gatekamper mellom såkalte antirasister og lokale ungdommer”. Både i Aftenposten, Hamar Arbeiderblad, Drammens Tidene/Buskerud Blad, Arbeiderbladet og Fremtiden kunne vi lese liknende. Det er mildt sagt snodig at ungdommene som var på konserten ble omtalt som “såkalte antirasister”, mens nynazistene fikk tittelen 
“lokale ungdommer”. Omtalen satte likevel standarden for hvordan pressa i framtida skulle beskrive konfrontasjoner mellom antirasister og nynazister.
Som en reaksjon på episoden reiste rundt 50 naziskinheads til Hønefoss 25. november. De marsjerte gjennom gatene i finlandshetter og ropte “Sieg heil” og “Norge for nordmenn”. Kjente nazister som bombekasteren Petter Kristian Kyvik ledet an hanemarsjen, og politiet gjorde ingenting for å stoppe dem. Jørn Johansen fra Jevnaker markerte seg i marsjen ved å peke ut antirasister som ble angrepet av andre maskerte nazister med slagvåpen. Flere tilskuere fikk gjennomgå: Et AUF-medlem ble slått ned og to jenter fra RAU måtte flykte inn på et utested med nazistene i hælene. Politimester Georg Isdahl sa dagen etter til Ringerikes Blad at han var “fornøyd med politiets håndtering av fredagens rasistinntog i Hønefoss”.

Hvordan stoppe rasismen?
Hønefoss fikk etter dette voldsom oppmerksomhet i riksmediene, som rettet et ubehagelig søkelys på forholdene i byen. Politikerne måtte nå vise handlekraft. Nest etter politiet fikk Tore Bjørgo, som forsker på politisk vold og er ansatt ved Norsk Utenrikspolitisk Institutt (NUPI) i Oslo, utgreie sine analyser i lokalavisa. Hans synspunkter på situasjonen i Hønefoss passet som hånd i hanske for etablissementet, og ble klart foretrukket framfor RAUs løsninger. I et intervju som stod på trykk i Ringerikes Blad 30. november 1994, forklarer Bjørgo rasistisk organisering slik: “Det typiske for utviklingen av rasistiske miljøer er at ungdom med en viss kriminell eller urolig bakgrunn blir mer og mer politiske. Slik får de støtte fra andre, og får en høyere status.” For Bjørgo har rasistisk organisering mer med anerkjennelse og gjengmiljø å gjøre enn politikk. Politikken kommer først når nazistene får fiender, og konklusjonen: “Uten politiske fiender – ingen politiske rasister” blir da lett å trekke.
Slik neglisjerer Bjørgo hele nazismeproblemet ved å legge skylda på nazistenes ofre eller de som måtte være aktive antirasister. I sine råd til Ringerikes Blad (RB) sier han blant annet at: “... konflikten mellom ekstreme antirasister på venstresiden, hvor Blitz-ungdommen har stått sentralt i Norge, også er typisk. Her i distriktet har ungdommene i Ringerike Antirasistisk Ungdom (RAU) representert motpolene til rasistene på Sokna. – Jeg har svært liten tro på at elementer som RAU kan være med på å løse dette problemet. [...] Jeg støtter forslaget om å få problemet fram i lyset, og mobilisere en bred samfunnsmessig motstand. Det er ikke tilrådelig å la ekstrem antirasistisk ungdom utkjempe denne kampen”. Bjørgo mener altså at aktive antirasister er en like stor del av problemet, og ser ikke på RAU som noe annet enn en “motpol” til rasistene.
Går en dypere inn i denne argumentasjonen ser en at alt er snudd på hodet. Fiender er noe nazistene ikke har for få av. I en artikkel om Norsk Arisk Ungdomsfront som Ringerikes Blad trykket ved en mye senere anledning, sa de: “Ungdomsfronten regner som sine største fiender “alle som grenser til kommunister”. Dette inkluderer både RV-ere, SV-ere, kommunister og delvis Ap-folk [...] samt homoseksuelle [...] antirasister, anarkister, innvandrere [...] narkomane og humanetikere”. Skal en trekke Bjørgos teorier lengre skulle også nazimiljøet komme som et svar på en antirasistisk organisering, noe som ikke var tilfelle. Det var tvert imot nettopp rasistisk terror som gjorde at RAU ble til. Det største paradokset er likevel at Bjørgo ikke bare er mot rasisme, men også mot aktiv antirasisme. 
Samtidig som han bagatelliserer den organiserte nazismen på Ringerike og framstiller det hele som et voldsproblem, var han med på å isolere RAU i sin kamp mot nazistene. Han påstod at antirasister var nødvendig for nazistene for i det hele tatt å eksistere. Dermed prøvde han å vri det antirasistiske engasjementet bort fra RAU, som sto for den mest målretta og effektive kampen mot nazistene. Tore Bjørgos strategi er åpenbart gal, likevel ble hans måte å tenke på det som skulle dominere i etablissementet. Er du forsker på statslønn har du større tyngde bak ordene dine enn en 16 år gammel antirasist, i hvert fall i de øverste politiske kretser. Tore Bjørgo ble en naturlig ideologisk lederstjerne for etablissementet i Hønefoss, slik kunne de være mot det radikale RAU-miljøet samtidig som de var mot nazistene.

Kommunen velger strategi
Nazisme er en ideologi der ikke bare midlet, men også målet, er vold og terror. Fysiske angrep på politiske motstandere og folk med minoritetsbakgrunn er noe av det som kjennetegner høyreekstremismen. Etter at RAU ble stiftet ble sentrale medlemmer skyteskiver for nazistene, men vi fikk liten støtte. I etterkant av nazimarsjen 25. november 1994 skrev mange engasjerte sjeler leserinnlegg til lokalavisa, hvor de oppfordret andre til også å ta avstand fra rasismen. Men det er gjennomgående at alle de som engasjerte seg mot rasismen samtidig tok avstand fra RAU, som hadde blitt framstilt som en gjeng ekstremister i lokale medier.
Arbeiderparti-ordfører Kolbjørn Kværum forsterket denne forståelsen i et intervju med Ringerikes Blad dagen etter Bjørgos utspill (se over). Han proklamerte at han hadde tatt kontakt med alle kommunens ansatte som jobber med ungdom. Hans holdninger kom klart fram i intervjuet hvor han blant annet sa: “Jeg tror løsningen er at folk engasjerer seg mer aktivt i vårt folkestyre og at man i hverdagen arbeider for å dempe uttrykk for antidemokratiske holdninger. Uansett hvilken fløy de tilhører. [...] Ungdom pleier gjerne å roe seg etter hvert.” Ordføreren drar karakteristikken av RAU lengre enn Tore Bjørgo når han antyder at organisasjonen er en antidemokratisk kraft og dermed ødeleggende for demokratiet.
Nå starter en prosess i Hønefoss, hvor Bjørgos ideer settes ut i praksis gjennom en rekke møter og presseutspill. Kværum inviterte til et møte 9. desember med lensmannen, politimesteren, oppvekstlederen, kulturlederen, utekontakten, representanter fra fritidsklubbene, sosialtjenesten, Arbeidsinstituttet, rektorene ved de fleste skolene i distriktet, med flere. Ved blant annet dette møtet ble vurderingen av at det hele var et voldsproblem med to tilnærmet likeverdige parter, spredd med tyngde. Videre ble Bjørgos holdninger om rasisme, antirasisme og vold spredd ut i de ulike institusjonene i Ringerike gjennom møter og presseutspill.
Med denne bakgrunnen (det hele er et voldsproblem og “begge sider” er like ille) skulle et samlet maktapparat “ordne opp” i problemene i kommunen på sin måte. Budskapet nådde alle forgreninger av maktapparatet i kommunen, og fikk dramatiske konsekvenser for antirasistene på Ringerike. Resultatet lot nemlig ikke vente på seg, og det ga forskjellige utslag:
Politiet nektet å oppgi overfor pressa om nazister sto bak voldsepisoder, lokalavisa skrev ikke om episoder der nazister var involvert og i enkelte tilfeller kom ikke leserinnlegg fra antirasister på trykk. På skoler ble vold og trusler om vold tiet ned og bagatellisert av skoleledelsen. 9. desember ble også en rap-konsert avlyst på grunn av trusler fra nazistene. Ungdom fra det antirasistiske miljøet samlet seg i sentrum den kvelden. Politiet stoppet flere antirasister og en betjent lot dem få høre at “det er det samme for oss om antirasister og nazister drar ned til Petersøya og slåss der”. Ingenting hendte den kvelden annet enn at en bil full av lokale nazister ble jagd bort, og at politiet gjorde det klart at de ikke så forskjell på nazister og antirasister. De var urolige for at ungdommene kanskje kunne skade den alminnelige ro og orden, eller til og med eiendom.
14. desember ble det holdt folkemøte mot rasisme i den tungt nazibelastede bygda Sokna utenfor Hønefoss. I panelet satt rektor på den lokale skolen, en representant fra politiet, oppvekstleder og fritidsleder i Ringerike kommune, samt voldsforsker Tore Bjørgo. Folkemøtet var obligatorisk for elevene og foreldrene ble sterkt oppfordret til å komme. Hele 300 personer møtte opp! Nok en gang hevdet Bjørgo at nazismen på Ringerike ikke var en politisk bevegelse, og at motivasjonen bak volden ikke var politisk. “Ofte er det tilfeldig at en ungdom havner i det rasistiske miljøet. Det avhenger av hvem som lokker dem inn. Mange av medlemmene er uten en politisk overbevisning”, siterer Ringerikes Blad fra møtet. Denne beskrivelsen er nok riktig for en del av dem som blir med, men ingen god beskrivelse av hele miljøet. Etter at Bjørgo har prøvd å avdramatisere problemet, fortsetter han med å angripe RAU. Han nøyer seg ikke med å uttrykke sin manglende tro på at RAU kan være med på å løse problemene, men legger langt på vei skylda for hele situasjonen på RAU: “Men finnes det ikke noen velegnede innvandrere å rette hatet og aggresjonen mot, så er militante antirasister som Blitz i Oslo eller RAU i Hønefoss gode å ha – særlig fordi disse gruppene har en stil og opptreden som kan virke provoserende på langt breiere deler av befolkningen. Det kan dermed gi rasistiske ungdomsgjenger mulighet til å trekke til seg ungdommer som ellers ikke ville funnet det naturlig å slutte seg til dem. Som sagt disse gruppene kan ikke eksistere uten å ha en fiende [...] På steder som Arendal, Brumunddal og nå sist, Ringerike, har vi sett at rasistiske miljøer har greid å vinne støtte og bygge opp gruppene sine gjennom å mobilisere mot antirasister som har opptrådt på en voldelig måte”. Den skriftlige versjonen av denne talen er også blitt spredd til andre kommuner som har hatt problemer med nazister.
Med en slik sammensetning av panelet ble møtet ikke akkurat noen reklame for RAU og vårt arbeid. Men det var en klar markering mot rasisme. 
Ordfører Kolbjørn Kværum oppsummerte noen dager senere den siste tidas arbeid i en offentlig appell i kommunestyret. Han fortalte om samvirket som var opprettet med “... fagmiljøer, folkevalgte, politi, videregående skoler, arbeidsinstitutt, arbeidsformidling ...”. Han uttalte blant annet: “Slik vi ser miljøene lokalt, er det to motpoler [...] Det er , slik ordføreren oppfatter det, de diskriminerende holdninger som er det alvorligste i dagens situasjon. Ikke så mye det vi oppfatter som ren rasisme eller bekjennelse til nazistisk eller fascistisk ideologi. [...] Ingen idé eller sak er så god at det i det ringerikssamfunnet vi i dag kjenner forsvarer bruk av finlandshetter, slagvåpen og innkalling av eksterne hjelpetropper.”
Derimot ga Arbeidsinstituttet i Hønefoss støtte til den antirasistiske kampen RAU sto for. Ansatte og brukere gikk ut i Ringerikes Blad 2. desember: “Vi ønsker hele Ringerike som antirasistisk sone for fremtiden. [...] Under et antirasistisk arrangement i sommer (Sirkus Midgard, red.) ble ordfører Kolbjørn Kværum oppfordret til å erklære Ringerike som antirasistisk område. Dette avslo han. Nå oppfordrer vi ham på nytt.” Arbeidsinstituttet hevdet at det virkelige problemet var nazistene og deres vold. De skar gjennom tomsnakket med å sette mål for arbeidet. Det ble også oppfordret til deltakelse i fakkeltoget RAU skulle arrangere. 
Som et svar på nazistenes marsj i november 1994, planla RAU et fakkeltoget som skulle holdes 18. januar, der alle som ville vise sin avsky mot rasisme kunne delta. I sterk kontrast til alle råd om at man trenger et bredt folkelig engasjement mot rasisme, forsøkte politiet å stoppe fakkeltoget. Da saken ble anket til Justisdepartementet, var ikke politimesteren sein om å kalle inn til møte med RAU og medarrangørene Samorg (LO Ringerike), Natur og Ungdom og den nyoppstartede organisasjonen Ringerike for Toleranse og Trygghet. Politiets begrunnelse for å nekte demonstrasjonen var at den kunne tiltrekke nynazister, og i så tilfelle hadde de ikke nok penger til tilstrekkelig beredskap. Dessuten, sa de, fryktet de at om vi fikk tillatelse til å ha en antirasistisk markering, så ville nok rasistene også ha en markering. På møtet la politiet ut om hvor vanskelig det var å være politi når det ikke hadde vært andre demonstrasjoner enn rolige 1. mai-tog siden syttitallet. De mente derfor det var best at vi ikke arrangerte noe fakkeltog. Justisdepartementet hadde en annen oppfatning enn Hønefoss-politiet, og ga tillatelse til demonstrasjonen. At RAU ikke hadde stor støtte i politiet visste vi, men at de prøvde å ta fra oss ytringsfriheten og demonstrasjonsretten under argumentet om dårlig råd syntes vi var helt utrolig. Men verre skulle det vise seg å bli.

Strategiens konsekvens
Etablissementet hadde nå tatt opp i seg Tore Bjørgos synspunkter om at problemet i Hønefoss var et voldsproblem, og at antirasistisk ungdom var “like ille” som nazistene.
Selvfølgelig påvirket bombardementet mot RAU vinteren 1994/-95 de rundt 50 ungdommene som på den tiden kom på de ukentlige allmøtene. RAU hadde nådd ett av sine mål: Stillheten rundt nazismen ble brutt. Rasismedebatten var het, men den tok en vei som kom til å gjøre mye skade.
En del av oss trodde litt naivt på det vi stadig fikk høre: At etablissementet skulle ordne opp i problemene, og at RAU sto i veien for dette. Noen ble desillusjonert og falt fra som en følge av reaksjonene fra lokalsamfunnet. Andre ble nektet av foreldre å være med. Eller som vi også kjenner eksempler på: Ungdom fikk forbud av barnevernet mot å være med i RAU, og ble truet med å bli fratatt pengestøtte dersom ikke forbudet ble fulgt. Dette skjedde på det tidspunktet i RAUs tid hvor stemninga innad i organisasjonen om at massemobilisering og ikkevoldelig antirasistisk arbeid var det viktige, aldri hadde stått sterkere.
Mens det politiske klimaet var vanskelig for RAU, var det tilsvarende lettere for nazistene. De kunne lettvint slippe unna ansvar fra voldsepisoder, siden avisene ikke nevnte at nazister sto bak når de refererte til disse episodene, og siden folk dermed ikke fikk muligheten til å reagere på nazivolden når de ikke ble informert. Nazistene fikk mange sympatisører som ikke var politiske. Selv om noen ble aktive medlemmer, var likevel de fleste bare sympatisører med høyreekstremistene.
Hadde nazistene blitt konfrontert på ideologien og aksjonene sine måtte de ha forsvart seg, noe som kunne isolert den nazistiske kjernen fra sympatisørene. I stedet var det antirasistene som ble konfrontert av den “fromme” og bedrevitende foreldregenerasjonen. Slik fikk nazistene et ideelt klima, og naziterroren økte vinteren og våren 1995.
Ringerike for Toleranse og Trygghet
Mens angrepene på RAU var på det sterkeste, stiftet en håndfull voksne Ringerike for Toleranse og Trygghet (RFTT) i begynnelsen av januar 1995. Noen av dem hadde barn som var aktive i RAU, og de ville lage en organisasjon som også kunne samle voksne i kampen mot rasisme. Ideen var ikke å ha hva de kalte en “voksenutgave” av RAU som stilte seg ukritisk til alt ungdommene gjorde. RFTT skulle være en støttespiller til RAU og engasjere voksengenerasjonen. Med tanke på å få med seg fagbevegelsen var det også viktig at lederen for Samorg (LO Ringerike) var blant initiativtakerne. RFTT delte aldri synet til de dominerende kreftene på Ringerike om at det hele kun var en gjengkrig. Deres utgangspunkt var at dersom en skulle bekjempe rasismen, måtte en folkekampanje til. En måtte ut av den passive holdninga og bli aktiv.
Som organisasjon markerte RFTT seg ved å arrangere et folkemøte mot rasisme 12. januar 1995. Møtet skulle mobilisere flest mulig folk og ta et klart standpunkt mot rasisme. Hovedtaler var høyrepolitiker og tidligere stortingsrepresentant Jo Benkow, i tillegg kom forsker Henrik Lunde fra Antirasistisk Senter, en representant fra Brumunddal på nye veier, fritidslederen i Ringerike og representanter fra politiet og RAU. Hele samfunnssalen var stappfull av folk fra forskjellige aldersgrupper og miljøer da Jo Benkow holdt talen sin. Under møtet ringte nazistene inn en bombetrussel, og Kolbjørn Kværum satte kommunestyresalen til disposisjon for møtet som nå måtte flyttes. Utenfor samfunnshuset lå det strødd løpesedler fra Folkebevegelsen mot innvandring (FMI). På tross av forstyrrelsen mistet møtet ingen av de 200 frammøtte på veien til kommunestyresalen, der møtet fortsatte. Bombetrussel nummer to ble ringt inn, men denne gangen ble trusselen ignorert.
50 voksne betalte kontigent og meldte seg inn i organisasjonen etter folkemøtet, som ikke kan oppsummeres som annet enn vellykket, trass i nazistenes aksjon.
RFTT ble ønsket velkommen av mange voksne på Ringerike, men den antirasistiske voksenorganisasjonen ble ikke like godt mottatt over alt. RFTT trodde politiet skulle trekke avslaget til det antirasistiske fakkeltoget når blant annet Samorg ble med som arrangør. Når avslaget ble stående, ble saken som nevnt anket til Justisdepartementet. Anken falt enkelte tungt for hjertet. På lederplass i Ringerikes Blad 9. januar 1995 kunne vi lese: “De fleste av initiativtakerne til den nye bevegelsen har barn som er knyttet til Ringerike Antirasistisk Ungdom. Enten vi liker det eller ikke, denne organisasjonen virker som en rød klut på andre grupper. Da er det nærliggende å tro at Ringerike for Toleranse og Trygghet vil ha samme virkning på grupper som leter etter en anledning til å skape uro. Vi tror at en bredere sammensatt initiativgruppe vil dempe denne mulige effekten.” “Andre grupper” er RBs henvisning til nazister. Her uttrykkes det tydelig hvilke ideer som står sterkest i maktapparatet på Ringerike. De sier de er for et bredt engasjement mot rasisme. Når da LO blir med, velger de glatt å overse det. RB fortsetter å argumentere for at aktiv motstand virker mot sin hensikt. Mangel på bredde blir bare et vikarierende argument mot demonstrasjonen og RAU. Nazistene blir omtalt som “grupper som leter etter en anledning til å skape uro”, og den beste måten å møte dem på er ved å legge seg flat og ikke provosere. Dette var helt klart holdningen politiet hadde, og som Ringerikes Blad formidlet.
RFTT markerte seg seinere i flere presseutspill, men fikk dessverre aldri helt stablet på beina en aktiv organisasjon som kunne vare. Trass i motbøren organisasjonen møtte, er det ingen tvil om at støtten de mobiliserte i foreldregenerasjonen var viktig for den antirasistiske kampen på Ringerike.

RAU slår tilbake
Onsdag 18. januar avholdt RAU sin første demonstrasjon, som nå hadde fått godkjennelse fra Justisdepartementet. Til tross for hylekoret om at demonstrasjonen kunne virke som en provokasjon og at det ville bli konfrontasjoner med nazistene, så kom det over 500 ringerikinger. De eneste som prøvde å provosere den kvelden, var noen få rasister som ropte “Norge for nordmenn”, men de fant fort ut at det var best å komme seg unna. Flesteparten av de oppmøtte var ungdom, men det var også endel voksne å se. RAU tilbakeviste alle påstander ved å vise i praksis hva vi var gode for og hva vi ville. Ringerikes Blads forside dagen etter lød “Sterk ungdom mot rasisme”. Så kunne de ikke annet enn å innrømme at fakkeltoget var en vellykket idé.
Rasistene på sin side fortsatte å organisere seg. 11. februar ble åtte nynazister fra Ringerike arrestert etter at politiet stormet naziaktivitetshuset på Sandaker i Oslo. Razziaen kom etter at nazistene skjøt med sprettert og signalskudd mot en demonstrasjon mot huset, og skadet flere av demonstrantene. Påvirket av optimismen som preget hele nazibevegelsen i Norge, dannet de Norsk Patriotisk Ungdom (NPU) på Ringerike og fikk kjempeoppslag i Aftenposten. Ringerikes Blad fulgte opp under den merkelige overskriften: “Ikke nynazister, men nasjonalister.” Nazistene begynte nå å uniformere seg når de beveget seg i sentrum til så å si alle anledninger, om det var på skoleveien eller når de hang i sentrum på ettermiddagene og kveldene. Antirasister, eller ungdom tilknyttet det antirasistiske miljøet, møtte nazistenes offensiv med sjøl å dominere bybildet. Denne kampanjen – som vi skriver om senere – var en av flere grunner til at nazistene seinvåren og sommeren 1995 lå lavt på Ringerike.
I 1. mai-toget både i Hønefoss og nabokommunen Jevnaker, som fikk flere deltakere enn på mange år, var det antirasistiske paroler som mobiliserte flest mennesker. I Hønefoss holdt RFTT egen appell før hovedtaler, og ga kommunen og politiet kraftig kritikk for deres unnfallenhet. Tidligere i Norge har det hendt at 1. mai-tog har vært mål for angrep fra høyreekstreme. Dette året hadde en håndfull nazister sin egen lille minidemonstrasjon på bybrua med parolen “STOPP FACISTENE I RAU” (Sic! Red.). Minidemonstrasjonen demonstrerte tydelig nazistenes forsøk på å stå fram som stuerene ofre for "rød terror". Det skulle bli en vanlig taktikk fra nazistenes side å sende de yngste i miljøet til arrangementer RAU sto for, eller deltok i, for å provosere og kartlegge sine motstandere.

Nazistene skyter, politiet reagerer ikke
27. og 28. mars sto to rasister i Ringerike Herredsrett tiltalt for vold mot antirasister. RAU-aktivister og uorganiserte antirasister fylte begge dagene salen. Begge rasistene ble bøtelagt, og den ene fikk betinget fengsel. Men politiets interesse for kommende saker skulle vise seg å være laber.
Lørdag 20. mai skjøt en framtredende lokal nazist flere skudd etter en gjeng ungdommer fra hip-hopmiljøet på boligområdet Rabba i Hønefoss. Flere personer i nabolaget ringte inn til politiet da de hørte skuddene. Flere av ungdommene var på besøk i Hønefoss, og ble pålagt å reise ut av byen umiddelbart av politiet. Som en følge av neddyssingspolitikken ga ikke Ringerikes Blad de oppslagene som normalt ville kommet etter en skyteepisode på et så lite sted som Hønefoss. 
Mandag 22. mai trykket RB kun en liten artikkel, som ikke på noen måte ga inntrykk av hva slags hendelse det her dreide seg om. I en oppfølgingsartikkel dagen etter ble en politimann intervjuet: “[Han] vil ikke bekrefte at personer fra det nasjonalistiske miljøet var innblandet i den påståtte skyteepisoden [...] han fremholder at politiet er opptatt av personer, og ikke hvilke holdninger de måtte ha. Politibetjenten som har saken er borte denne uken, og de som ringte inn i går er derfor foreløpig ikke avhørt.” Personene han her henviser til var naboene som ringte inn da de hørte skuddene.
Politiet mente altså ikke at skyteepisoden var noe å gå videre med – eller at RBs lesere skulle bli informert om hendelsens karakter – mens lokalavisa i monopolsituasjon heller ikke viste interesse for å finne ut hva som egentlig hadde hendt. Klassekampen var den eneste avisa som fulgte opp med e større reportasje om episoden og situasjonen generelt for antirasister på Ringerike. Men så ble lokalavisa tvunget til å vise flere sider av saken: 22. mai 1995 knuste Antifascistisk Aksjon (AFA) flere ruter på Ringerike Politikammer. I pressemeldinga forklarte AFA at aksjonen var et svar på politiets tilbakeholdelse av informasjon og neddyssing av naziproblemet på Ringerike. Aksjonen kunne nok like gjerne vært rettet mot andre sentrale deler av maktapparatet, men politiets påfallende unnfallenhet kan ha vært en viktig faktor. Ringerikes Blad slo opp aksjonen på første side, med bred dekning av saken. Aksjonen rettet søkelyset mot politiet og om politikammeret virkelig holdt tilbake informasjon. 
Politimester Georg Isdahl nektet for at dette var sant på spørsmål fra både Ringerikes Blad og Klassekampen. To dager på rad trykket RB artikler om AFA, og Tore Bjørgo advarte i god gammel stil mot ekstreme antirasister. 
RAUs allmøte bestemte seg for at noen av aktivistene skulle gå til avisa og la seg intervjue. Ungdommene sa klart ifra at de hadde forståelse for aksjonen som var retta mot politiet på grunn av deres og andres neddyssing av naziproblemet, men at AFA benyttet metoder RAU ikke stod for. I artikkelen som var på trykk 2. juni 1995 var det likevel dette å lese: “Noen antirasister ødelegger for oss [...] konfrontasjoner med rasister er ikke vår oppgave.” Journalisten vred på uttalelsene, slik at mange av allmøtedeltakerne ikke kjente seg igjen i hva som ble skrevet om organisasjonen. Artikkelen sto ikke i samvar med hva mange mente om militante aksjoner; det ble indre uenigheter, og noen av aktivistene falt fra.
En av ungdommene møtte nazisten som skjøt skuddene på politikammeret der han var innkalt til avhør. Nazisten sa klart ifra at han skjøt for å drepe. Saken ble henlagt.

Tung vår
RAU var våren 1995 preget av de håpløse arbeidsforholdene og kommunens gjentatte budskap om at de skulle “ordne opp” i lokalsamfunnets problemer. Aktivister ble som nevnt utsatt for drapstrusler, telefonterror og angrep på hjemmene sine, og lokalavisa var stilltiende om hendelsene. Samtidig ble nazistene møtt med et økende press på gata, og på seinvåren og sommeren 1995 ble det relativt stille rundt de lokale nazistene. Trykket mot nazistene hadde ikke bare ført til at de sluttet å gå i naziskinhead-uniform, men også at hele miljøet forholdt seg mindre aktivt. Tungt press og kontinuerlig arbeid ga resultater; rasistmiljøet fikk en knekk.
Da den første nazikonserten på norsk jord skulle arrangeres 22. juli, var det ikke vanskelig å mobilisere til motdemonstrasjon på Jernbanetorget i Oslo. RAU stilte med full buss og egen parole, og Hønefoss-gruppa S.P.O.O.K.S. holdt show på demonstrasjonen. Da demonstrasjonen reiste til Hokksund for å stoppe nazikonserten, var det antirasistene politiet konfronterte. Nazistene fikk avholde konserten i fred, og politiet eskorterte svenske konsertdeltakere til og fra grensa til Sverige.

Rasistene “vinner” valget
Høsten 1995 opplevde det norske nazimiljøet en dramatisk vekst over hele landet etter den første valgkampen hvor Frp virkelig spilte ut rasisme-kortet. Dette fikk også Hønefoss merke. Gjennom vinteren som fulgte opplevde Hønefoss både mer, og mer massiv, naziterror på gateplan enn noen gang før. Dette skjedde samtidig med at støtten fra makteliten til den antirasistiske ungdommen var så godt som fraværende. Likevel fortsatte ungdom kampen om gata, samtidig med at RAU flittig fortsatte å presse organisasjoner, kommunen og pressa. RAU organiserte massemobiliseringer som svar på nazistenes terror, og gjorde hva vi kunne for å skape en stemning i lokalsamfunnet som kunne isolert nazistene. Gjennom konserter, trykksaker, aksjoner og sosiale aktiviteter fikk vi en stadig nyrekruttering til det antirasistiske miljøet.
2. august 1995 kunne ringerikingene lese dette i et innlegg i RB forfattet av leder for Ringerike Arbeiderparti, Frank Willy Larsen: “Det er en kjensgjerning at det i løpet av de siste årene har vokst fram ungdomsmiljøer med på den ene siden nasjonalistiske sympatier og den annen side anarkistiske sympatier. Det faktum at unge mennesker dras mot slike ekstreme politiske miljøer bekymrer meg. Sammen med økende narkotikamisbruk og alt for høye selvmordstall blant unge, så indikerer dette, at det trengs en debatt om unge menneskers livsvilkår. [...] Ringerikes Blad har ved hjelp av god journalistikk vist at det har utviklet seg en kultur blant mange ungdommer som er direkte ødeleggende.” Andre bedrevitende skriver også innlegg, for eksempel et 10. august: “Det er ikke noe nytt at ytterfløyene på høyre og venstre side ligner hverandre. De er begge tyver på de snevre horisonters marked. Når den ene siden har suksess utløser det nok like mye misunnelse som hat hos den andre. [...] Men noe av målet må vel være å få flest mulig (også ytterliggående) ungdom i direkte tale, og gi dem anledning til å diskutere med mennesker med videre kunnskaper og erfaring enn unge mennesker kan ha rukket å tilegne seg ...” Mens Frp økte i oppslutning og nazistene økte aktiviteten, så haglet det med beskyldninger mot RAU. Enkelte leserinnlegg irriterte og frustrerte RAU-medlemmer sendte til avisa, kom i retur en uke eller to senere, ofte kun med begrunnelsen “Vi kan dessverre ikke trykke dette”. I et leserinnlegg fra RFTT 18. oktober, hvor organisasjonen kritiserte politiets tilbakeholdelse av informasjon om naziaksjoner og nazivold, fjernet lokalavisa en setning. Setningen var en viktig presisering av politiets bevisste tilbakeholdelse av informasjon om at nazister sto bak vold og trusler. Etter klager trykket avisa kun den enkeltstående setningen dagen etter under begrunnelsen: “I gårsdagens innlegg undertegnet Ringerike for Toleranse og Trygghet (RFTT), var det var det falt ut en setning ...”
Fredag 1. september angrep en gruppe nazister flere antirasister på den yrkesfaglige skolen i Hønefoss. Ei jente ble også skutt med en signalpistol, uten at hun tok fysisk skade av det. På kvelden fikk nazistene forsterkninger av en rekke biler med kampfeller utenbysfra. Tre jenter som nazistene mente var medlemmer i RAU (men som ikke var det) fikk juling av lokale og tilreisende nazister denne dagen. Etter press fra RAU omtalte RB hendelsen 5. september: “Tre jenter ble fredag kveld utsatt for angrep med slag og spark av hva som angivelig skal ha vært personer med tilknytning til et spesielt miljø i Oslo”.
Dagen etter oppslaget hadde 50 ungdommer friluftsmøte om selvstyrt ungdomshus, etter at kultursjef Jan Berg brøt avtalen om lån av kommunens lokaler i Arnemannsveien til møtet. En representant for ungdommene som lørdagen i forveien hadde samlet inn 600 underskrifter til sin støtte, sier til RB 6. september at Berg forsøker å sabotere ungdomshusplanen. Senere hevdet kilder i kommunen at kultursjefen var redd for okkupasjon av bygningen i forbindelse med møtet.
Lørdag 9. september var det flere konfrontasjoner mellom antirasister og nazister i forbindelse med en RAU-konsert i Arnemannsveien i Hønefoss sentrum. 23. september deltok flere nazister på nazikonsert i Sverige, og 11. oktober truet to nazister to antirasister med skytevåpen i sentrum midt på lyse dagen.
Motgangen til tross; den tradisjonelle markeringa av Krystallnatta 9. november trakk over 400 mennesker, som gikk i tog gjennom sentrum. Flere organisasjoner enn noen gang tidligere tilsluttet seg: AUF, Internasjonale Sosialister, Jevnaker bygdeungdomslag, RFTT, Buskerud interesseorganisasjon for ungdom under barnevernet, Human-Etisk Forbund, elevrådet ved Ringerike vg. skole, Ringerike Folkehøyskole, Lærerforbundet, Skolenes Landsforbund og Norges Elevorganisasjon.

Et forvarsel
Nyttårshelgen 1995/-96 var Hønefoss-nazistene med på å arrangere en konsert for nazister fra hele landet på Modum mellom Hønefoss og Hokksund. De leide lokalene under dekke av å skulle arrangere 30-års lag, og politiet var de eneste som visste om konserten på forhånd. Rundt 50 betjenter stilte opp for å beskytte nazistene mot eventuelle motdemonstrasjoner, og var til og med behjelpelig med å kjøre hjem nazister som ikke hadde skyss den natta.
Oppildnet av konserten gikk de 4. januar ut og annonserte stiftelsen av Norsk Arisk Ungdomsfront (NAUF) gjennom et større oppslag i Ringerikes Blad. De skiftet nå ut strategien med offentlig å syte over den forferdelige og uforståelig dårlige behandlinga folk utsatte dem for, til å gå åpent og offensivt ut med trusler og vold for å “ta tilbake gata i Hønefoss i 1996”. I oppslaget lar de maskerte nazistene seg avbilde med rifler, automathagler, ammunisjon og nazieffekter. De skryter av at de har tilgang til militære våpen, og innrømmer overfor journalisten at de ved flere anledninger har hatt med seg skarpladde våpen. De sier til journalisten at de er villig til å drepe. “Nå må vi få en slutt på at antirasistene preger bybildet.” Nazistene setter seg som mål å gjenvinne gata, og vil “synliggjøre seg uniformert i Hønefoss sentrum, dag eller kveld, på kjøpesentra eller i gågata. Nå er vi mange nok til å kunne gå i uniform i byen. Tidligere ble vi truet eller fikk juling av antirasistene og anarkistene da vi viste oss.”
Nazistenes trusler i RB fikk det nok til å gå opp for mange ringerikinger hva det var som skjedde i kommunen. 70 RAU-ungdommer ga umiddelbart svar på oppslaget, og sto dagen etter åpent fram i lokalavisa. Vi lot oss ikke skremme til taushet, slik nazistene hadde håpet, men svarte de maskerte nazistene med løfter om å trappe opp den antirasistiske kampen. 

Nazistene går for langt
15. januar skjøt nazister flere skudd etter en antirasist i Dalsbråten i Hønefoss. Nazistene forlot åstedet i bil, og antirasisten kom seg uskadd fra det. Episoden kom som en advarsel til det groveste terroranslaget så langt i denne historien. 20. januar ble fire antirasister på vei hjem etter en kveld på byen overfalt av ti maskerte og bevæpna nazister på en øde jernbaneovergang. To av antirasistene fikk alvorlige skader i hodet og på kroppen; en måtte sy ti sting i hodet på legevakta etterpå, den andre havnet på intensivavdelinga på Ringerike Sykehus, der han blant annet måtte sy 30 sting i hodet. Til Ringerikes Blad uttalte politimester Georg Isdahl at overfallet kunne ha fått dødelig utfall.
Antirasistene reagerte ikke slik rasistene hadde håpet. Sinne og ytterligere aktivitet var svaret de fikk. Med en av våre kamerater på sykehus annonserte RAU en ny demonstrasjon som motreaksjon. Organisasjonen tok kontakt med riksdekkende aviser, som fulgte opp hendelsen med en rekke oppslag. Den gjennomgående holdninga i miljøet var at vi hadde fått nok, og folk var klare til å jage bort nazister som eventuelt skulle dukke opp i forbindelse med demonstrasjonen.

Kommunen skifter strategi
Nå begynner de første tegnene til kursendring å vise seg. Ringerikes Blad skriver 24. januar dette på lederplass: “Politiet har til nå vært tilsynelatende forsiktige i sin inngripen i oppgjørene mellom rasister/nynazister og antirasister. Vi forstår inderlig godt hvorfor politiet så langt har hatt en slik strategi. Erfaringsgrunnlaget har man fra andre steder. Nå er det klart at tilbakeholdenheten ikke førte fram.”
RFTT, Human-Etisk Forbund og Internasjonale Sosialister sluttet seg umiddelbart til RAUs demonstrasjon. Det gikk også opp for de politiske partiene i kommunestyret at de ikke lenger kunne sitte på gjerdet, men at de måtte velge side. Lederen for Ringerike Arbeiderparti, Frank Willy Larsen, inviterte RFTT og RAU til samarbeidsmøte. Etter møtet ga Larsen full støtte til demonstrasjonen og han fikk med seg alle de andre politiske partiene til å støtte fakkeltoget. Men all støtten skulle likevel vise seg ikke å bli helt uproblematisk.
Tilslutningene kom ikke bare fra Ap og SV, men også fra Høyre, Frp og Frp-avhopperne i Ringerike frie Liste (RfL). Haldis Nygaard Scarborough fra KrF forklarer i et større oppslag i RB 26. januar 1996 at det kun er vits i å komme som enkeltperson, siden antirasistisk organisering ikke fører noe godt med seg. Dessuten er hun svært bekymret for de anarkistiske tendensene i RAU. Videre forklarer hun: “Hvis vi ikke kommer, skyldes det at vi er opptatt med møter eller andre ting.” Høyre, Frp og RfL gjør i samme oppslag det klart at de kommer til å stille opp i demonstrasjonen utelukkende fordi den er mot vold. På spørsmål om han nå har tatt et antirasistisk standpunkt, svarer høyrepolitiker Jon Friis: “Jeg vil ha opphør i slåssing og vold i Hønefoss sentrum, slik at det kan bli et sted hvor man til enhver tid kan ferdes. Jeg vil ikke ta noe politisk standpunkt til RAU.” Geir Thoresen fra RfL sier at han ville være med på den første demonstrasjonen i sitt liv fordi den var mot vold.
RAU visste at det ikke var vold, men rasisme som var problemet og måtte nå kjempe like hardt mot ikkevolds-fokuset og forsøket på å splitte det antirasistiske miljøet, som en tidligere måtte kjempe mot voldsstemplet.
Geir Thoresen gikk likevel aldri i noen demonstrasjon. Som svar på de borgerlige kreftenes forsøk på å vri demonstrasjonen bort fra å være mot rasisme, til å være en slags ikkevoldsmarkering, forklarte RAU i et leserinnlegg i RB at Frps støtte var noe vi aldri ønsket. Deres parti hadde bevisst spilt på fordommer og fremmedfrykt under valgkampen, og partiets til tider nære samarbeid med rasistiske organisasjoner ble også avslørt av norsk presse før valget.
Frp var derfor ikke velkommen til å delta i fakkeltoget. Da Blitz, som utgjorde en betydelig del av de inviterte antirasistene fra Oslo, stilte med egen parole, snudde Geir Thoresen og partifellene hans og gikk hjem. Dagen etter sa han hyklerisk til RB at han trodde det var en demonstrasjon mot vold. Han stilte også spørsmålstegn ved “RAUs troverdighet”, noe som sier mer om Thoresens egen troverdighet i hans antirasistiske engasjement.
Demonstrasjonen 29. januar 1996 var den største demonstrasjonen RAU noen gang har arrangert, over 1000 mennesker fant veien til Søndre Torg. RAU ga også klart uttrykk for at demonstrasjonen bare var begynnelsen, og at nazistene må konfronteres av alle som er mot rasisme. Slik skulle det også bli. Ringerikes Blad hadde i etterkant intet annet valg enn å rose RAU for markeringen. Og folk definerte seg gjerne som antirasister, og det gikk mange diskusjoner på kafeer, kantiner og klasserom om hvor viktig det var å stoppe rasistene.

Snuoperasjon
Fra nå av ble ikke RAU omtalt som “like ille” som nazistene. Vi fikk endelig anerkjennelse for nødvendigheten av aktiv antirasistisk kamp, og den massive oppslutninga ble begynnelsen på slutten for nazistene.
Siden kommunens sterkt Tore Bjørgo-inspirerte strategi om å isolere det antirasistiske miljøet hadde vist seg å være feilslått, forandret kommunen nå på måten den forholdt seg til problemene. 1. februar appellerte ordfører Kolbjørn Kværum til kommunestyremøtet om at Ringerike burde erklæres som antirasistisk og antinazistisk sone. Han sa også i talen sin: “Vi har i vårt lokalsamfunn våkne, engasjerte ungdommer som ikke er redde for å ta til orde for et oppgjør mot diskriminerende krefter: Der du jobber, der du bor og der du går på skole. Deres engasjement er sterkt og møter motstand.” Ap-representant og tillitsvalgt ved Follum Fabrikker Stein Roar Eriksen spurte kritisk på møtet: “At dette dreier seg om en gjengkamp er en vrangforestilling vi må fjerne. Har vi støttet det antirasistiske miljøet sterkt nok?” Lederen for Ringerike Arbeiderparti fortsetter: “Både foreldre til ungdom og folk her i salen, har vært utsatt for voldstrusler. Det viser at det er mer omfattende; det dreier seg ikke om en kamp mellom to ungdomsgjenger.” Kommunestyret vedtok enstemmig dette: “Vi skal arbeide for at Ringerike blir en antirasistisk og antinazistisk sone.” Det ble også vedtatt at formannskapet skulle opprette et adhoc-utvalg med mandat til å utarbeide tiltak mot rasisme og nynazisme.

Kun et alibi?
I formannskapet ble likevel mandatet til adhoc-utvalget utvidet til å omhandle ungdomsvold, med stemmene fra Høyre, Frp og RfL. Utvalget hadde representanter fra RFTT, RfL, Frp, Sp og Ap, samt politiinspektøren. Det mest oppsiktsvekkende var at RAU ble invitert til å delta i arbeidet. Fra vårt ståsted virket dette først som om kommunen skaffet seg et alibi for det antirasistiske arbeidet. 
Likevel betydde adhoc-utvalget, med sitt “utvida” mandat, mer enn vi da trodde. Diskusjonene på adhoc-møtene handlet utelukkende om hvordan nazibevegelsen på Ringerike skulle stoppes. På grunn av den mildt sagt brede representasjonen, begrenset diskusjonen seg raskt til to hovedretninger: Hvordan en skulle oppløse den nazistiske kjernen, og ungdomstilbudet i kommunen. Ungdomstilbudet var RAUs hjertesak, og vår representant argumenterte for sjølstyrt ungdomshus. I sluttrapporten, som ble lagt fram 26. september 1996, ble det anbefalt opprettelse av et ungdommens hus. Det ble også anbefalt blant annet: “Sysselsetting av ungdom i sommerferien [...] Styrking av fritidsklubber (ressurspersoner/penger) [...] Arbeidsinstituttet må styrkes og videreutvikles. Miljøet på arbeidsinstituttet og Ullerål/Honerud vurderes som utgangspunkt for særlige fritidstiltak rettet mot de utsatte ungdommene, eventuelt også m.h.t. å få disse ungdommene i arbeid [...] Motorsport i regi av frivillige organisasjoner med støtte fra kommunen.”
At RAU ble invitert til å sitte i utvalget, var nok ikke bare for å ha alibi. Invitasjonen var en helomvending fra det politiske miljøets tidligere forsøk på å isolere organisasjonen. RAU ble nå anerkjent som en del av løsninga på rasismeproblemet, og ikke en del av problemet. Og med RAUs plass i utvalget, ble inkluderinga av ungdomsorganisasjonen formalisert. Dessuten ble mange av de foreslåtte tiltakene vedtatt og satt ut i livet. Også sjølstyrt ungdomshus fikk vi, riktignok etter to år og nye kamper. Det er ikke til å komme utenom at RAUs kamp har påvirket lokalsamfunnet mye, og det til det bedre.
Når så godt som et samla lokalsamfunn blir tvunget til å forholde seg til rasismeproblemene, setter det spor etter seg. Rasistisk argumentasjon blir raskere slått ned på. Naturlig nok var det etter hvert få som ønsket å bli satt i bås med nazistene eller bruke argumentasjon som nazistene kunne ta til sin inntekt. Blant annet har Frps lokallag på Ringerike holdt seg unna den grovere retorikken vi kjenner fra enkelte sentrale partimedlemmer. RB refererte fra Frps årsmøte 12. februar: “Nestformann Allen Hagen tok opp RAUs utfall mot Frp i forbindelse med partiets støtte til demonstrasjonen mot rasisme i Hønefoss. Han oppfordret partiet til å holde en lav profil i spørsmålet.” Det har de også gjort i ettertid.
I 1. mai-toget 1996 hadde RFTT parole mot rasisme, og RAU fikk holde egen appell før hovedtaler. I appellen tok RAU et kraftig ideologisk oppgjør med Frp, og påpekte at nazistene hadde vokst seg store og sterke under deres valgkamp. RAU holdt fast på at dersom en skulle slå nazistene tilbake, måtte det være ved å ta et ideologisk oppgjør med de samme høyrekreftene som Frp mobiliserer på.

Nazistene isoleres
Nazistene, som hadde gjort et desperat forsøk på å skremme motstanderne sine til passivitet og taushet, ble møtt med det motsatte. RAU fikk lokalsamfunnet med seg, og dermed ble nazistene totalt isolert. De fikk massiv tilbakemelding på at det de sto for var uakseptabelt. Alle unntatt den innerste kjernen forsvant ut av miljøet, og i tillegg stoppet nyrekrutteringa helt opp. De få som nå var igjen ble mer desperate og gikk til stadig grovere terror, i håp om at dette ville bringe dem tilbake den styrken de for bare litt siden hadde. I nazistenes siste krampetrekningene sto de for flere trusler med skytevåpen mot antirasister i Hønefoss, en gang 23. mars, på nytt 17. mai, og igjen 24. mai. Likevel ble naziprovokatører konfrontert og jaget fra en antirasistisk konsert 24. mai.
Det groveste terrorangrepet i tiden etter at kommunen skiftet strategi hendte natt til søndag 6. oktober. Sent på natta våknet en iransk trebarnsfamilie, der den eldste sønnen var aktiv antirasist, av gasslukt. Kjøkkenvinduene deres var blitt knust og to tåregassgranater kastet inn. Familien kom seg ut av huset, og naboen ringte politiet. Da politiet ikke dukket opp, måtte familien selv oppsøke politistasjonen i underkant av en kilometer unna. Familien måtte flytte inn på hotell på grunn av skadene på huset. Bare timer etter angrepet ble en 16 år gammel antirasist slått kraftig i hodet med et spikerballtre av en nazist. Gjennom RB og VG tok HAT (Hvit Arisk Terror) ansvar for terroraksjonen.
Familiens advokat gikk etter noen dager ut med kritikk av politiet fordi en navngitt mistenkt ikke ble tatt inn til avhør, fordi politiet ikke opplyste om retten til advokat og for tilbakeholdenhet når det gjaldt opplysninger. Vi mente at gassangrepet var det verste vi hadde sett så langt, men politiinspektør Bjørn Erik Sem Jacobsen så det på en annen måte. I et intervju 23. november stilte VG ham dette spørsmålet: “Frykter du at gassgranatangrepet på innvandrerfamilien representerer en ny vending i gjeng-krigen? At den nå går ut over tilfeldige som i Brumunddal? – Vi tenkte jo på det. Og hvis så er tilfelle, er det svært alvorlig. Men ifølge avisene var gutten aktiv på venstresiden”. Vi kan ikke annet enn å tolke politiet dithen at det heller ikke denne gangen var så alvorlig, siden naziterroren rammet en aktiv antirasist.
Lørdagen etter angrepet arrangerte RAU en punktdemonstrasjon på torget mot gassangrepet. Det skulle bli første gang i RAUs historie at vi slapp innblanding av synlig politi. Med da så vi heller ingenting til nazisympatisører som vanligvis dukket opp for å provosere og kartlegge under politibeskyttelse. Saken endte verken med tiltale eller dom.

Vi lot oss aldri “temme”
Det ville vært lett for oss å miste hodet under snuoperasjonen januar 1996, og stått paffe tilbake og latt andre overta styringa over det antirasistiske engasjementet. I flere artikler i lokalavisa fikk RAU skryt fordi vi angivelig skulle mene det samme som etablissementet. “Det finnes antirasistisk ungdom som hevder å tilhøre RAU, og som ikke tar avstand fra å bruke vold. Men nå må vi ikke blande kortene; RAUs ledelse (??? Red.) har sagt at den vil fordømme enkeltmedlemmer som utøver vold”, siterer RB 20. februar en Ap-representant i formannskapet. 
Nazistene var i sine siste krampetrekninger, og hadde ingen andre kort å spille ut enn nettopp gateterror. Dersom nazistene hadde fått fritt spillerom der, ville det ha ført til at de kunne rekruttere på nytt og slått til når det politiske klimaet ble mildere for dem. Men ungdom i Hønefoss hadde lært fra vinteren 1994 at en ikke kunne overlate arbeidet totalt til kommunen, politiet og pressa. I tillegg til at RAU fortsatte sitt arbeid med full styrke, utviste ungdom på gata null toleranse overfor nazistene, til irritasjon og skuffelse for alle dem som trodde at miljøet var “temmet”. 
Lokalavisa begynte sommeren og høsten 1996 igjen å omtale det antirasistiske miljøet i negative ordelag, og begynte enda en gang å knytte RAU til handlinger organisasjonen ikke hadde noe med. Likevel fikk det ikke de samme konsekvensene som tidligere, siden motstanden mot nazismen nå sto sterkt i lokalsamfunnet. Resultatet ble også at nazistene aldri fikk bygge seg opp igjen. RAU holdt fortsatt fast på kravene om et bedre ungdomstilbud i byen, og vi arrangerte nye konserter mot rasisme.

Men noen lærer aldri
Det er opplagt at det antirasistiske ungdomsmiljøet var avgjørende for at kampen mot nazistene i Hønefoss skulle vinnes. Den gjenværende kjernen nazister hadde minimalt med spillerom og ingen nyrekruttering i et ungdomsmiljø dominert av antirasister. De møtte motstand på alle plan og det var bare et tidsspørsmål før miljøet deres ville falle sammen.
Enkelte hadde tydeligvis vanskeligheter med å se realitetene i øynene, og fortsatte med å betro seg til Tore Bjørgos og fleres skrivebordsanalyser også etter vendepunktet rundt januar 1996. Motivene til leder av Hole Frp på den tida, Tony Chaffrey, som markerte seg med rabiate utspill i RB rettet mot RAU er lette å se. Vanskeligere er det når tilsynelatende velmenende personer legger krefter inn på å motarbeide antirasistisk arbeid. Som for eksempel advokat Sverre Thune som 31. mai 1996 fikk stort oppslag i RB for å oppfordre antirasister og nazister til å danne diskusjonsgrupper for å snakke sammen “i stedet for å slåss”. Thunes idé er ikke bare en handling som ville legitimere nazisme som en ideologi verdt en intellektuell disputt, men også en løsning som står i strid med hva som har vist seg å virke. 
Lignende tankegods gjorde senere høyskolelektor Terje Endrerud seg til talsmann for. Han har blant annet gått ut i Ringerikes Blad og påstått at de antirasistiske demonstrasjonene førte til at nazistene rekrutterte flere medlemmer. Vi stiller oss undrende til hvilken etterprøving påstandene bygger på, siden hendelsene årsskiftet 1995/-96 beviste det motsatte. Endrerud har gjort “undersøkelser” blant enkelte nazister i Hønefoss med den hensikt å gi ut en bok om dette.
Siste halvdel av 1996 fikk det antirasistiske miljøet føle at det fantes krefter både i pressa og politiet som tydeligvis ikke var glade for utviklinga i rasisme-spørsmålet på Ringerike. Dagen før en stor antirasistisk musikkfestival på Utøya i september 1996 gikk av stabelen, dukket politiet opp og krevde 35 000 kroner i betaling for en tilstedeværelse vi ikke engang ønsket. De truet med å stoppe arrangementet dersom vi ikke fulgte pålegget. Vi undret oss over disse “økonomiske sanksjonene”. Får nazistene den samme giroen i posten hver gang politiet stiller massive styrker til disposisjon for å beskytte deres arrangementer?
Ringerikes Blad var heller ikke nådig. Journalist Harald Vingelsgaard ble god å ha når de skulle lage “kritiske” artikler om RAU og antirasister. Triks som å fotografere demonstrasjoner før de starter, eller konserter før publikum kommer fram til scenen, burde journalister holde seg for gode for. Etter det omtalte tåregassangrepet mot en iransk småbarnsfamilie som RAU svarte med å annonsere en demonstrasjon, trykket Ringerikes Blad en ukelang “kritisk blikk på RAU” artikkelserie. Som en forstår fungerer ikke den type kampanjejournalistikk særlig mobiliserende.

Flere eksempler
Politiinspektør Bjørn Erik Sem-Jacobsen var politiets representant i adhoc-utvalget. I sitt bidrag til utvalgets sluttrapport leverte Sem-Jacobsen en usannsynlig tynn statistikk som han mente viste at antirasister og nazister var “like ille”. Han begrunnet dette med at det i 1995 var politianmeldt seks “antirasister” og seks “nazister”. Vi kan vanskelig skjønne at det finnes noen annen måte han kunne presentert undersøkelsen sin på enn denne, for å komme til den konklusjonen. Han sier ingenting om antall anmeldelser eller alvorlighetsgrad. Heller ikke hvilke personer dette gjaldt, og begrunnelsen hans for å definere dem som antirasister eller nazister. I 1995 angrep over 80 nazister et demonstrasjonstog i Oslo, hvor det ble skutt med sprettert og kastet flasker og stein inn i demonstrasjonen. Bare ved dette tilfellet kjenner vi til navnene til åtte Hønefoss-nazister som ble arrestert. Definerer ikke politiet disse som nazister? Antirasister på Hønefoss er kjent med 76 tilfeller av lokal rasistisk aktivitet dette året. Herav var 25 voldsepisoder, 24 alvorlige trusler, 6 skadeverk, 11 sjikaner og 10 andre markeringer. Blant disse var bombetrusler, gjengoverfall med slagvåpen og kniv, en skyteepisode, trusler med pistol og minst 3 voldsepisoder hvor nazistenes offer endte på sykehus på grunn av skadene. (Se kapittelet “Opp som en løve – ned som en skinnfell”.) Mange anmeldte ikke disse episodene. Frykt, politisk overbevisning, liten tillit til politiet og deres holdning overfor antirasister var blant grunnene til dette. Politiinspektøren har også tatt i bruk statistikken som begrunnelse for sitt syn om at nazister og antirasister er “like ille” når han ved senere anledninger har uttalt seg i media.
For å bevise “like ille”-teoriene sine, stilte han selv som aktor i en sak i mai 1997 hvor en antirasist var tiltalt for en rekke mindre lovbrudd. Hele rettssaken ble en fadese for ringerikspolitiet; antirasisten ble frikjent for halvparten av anklagene.
Da nazisten Werner Holm, som vitnet i saken, ble tatt bilde av like utenfor justisbygget, pågrep vaktsjefen fotografen. Journalist Harald Vingelsgaard, som ikke hadde blitt valgt av redaksjonen til å dekke rettssaken, lagde et førstesideoppslag med overskriften: “Vitne angrepet ved politivakten.” I den følelsesladde ingressen sto det følgende: “Den 22 år gamle “nasjonalisten” forklarte seg om overfall på bybrua i Ringerikes Herredsrett i går. Han rakk bare gå ned tre etasjer, utenfor inngangen til Ringerike politikammer, før han ble angrepet av “antirasister” igjen.”
Antirasister som hadde fulgt rettssaken reagerte på RBs dekning av hendelsen og skrev et leserinnlegg til forsvar for antirasisten, der de blant annet hevdet at pågripelsen og det følgende oppslaget ble gjort for å påvirke utfallet av rettssaken. RB nektet først, men måtte etter press fra antirasistene sette innlegget på trykk. Avisa intervjuet også nazisten som hadde blitt fotografert. Både leserinnlegget fra antirasistene og intervjuet med nazisten avkreftet avisas framstilling av hendelsen. Men selv om det nå kom fram at artikkelen inneholdt en mildt sagt feilaktig framstilling, var det naturlig nok førstesidesaken som først sto på trykk som sto igjen i lesernes hukommelse.

RAU seiret
Selv om RAUs hovedmål var å bekjempe rasisme, måtte vi som aktivister ta mange politiske standpunkter ut over dette. Det er to hovedgrunner til det. For det første ble mange med i RAU fordi de følte seg i opposisjon til det bestående. Fra starten av ble RAU ansett, både av seg selv og andre, som radikale ungdommer som ønsket sosiale forandringer. Når vi kastet oss inn i den politiske kampen, ble det derfor også krevd av mange rundt oss at vi kunne svare for oss, ofte i politiske saker utover bare å være mot rasisme. Innvandringspolitikk, kvinnekamp, internasjonal solidaritet, dette er saker som det ble naturlig for oss å engasjere oss i. Fagbevegelsen skulle vise seg å bli vår naturlige og viktigste støttespiller i kampen mot rasisme. For det andre er det helt avgjørende å ha politiske standpunkter utover rasisme dersom en skal kunne stoppe nazismen.
Skal en kunne tilbakevise rasistiske argumenter, er det viktig å kunne avsløre og angripe det systemet og de ideene som avler rasisme. Rasistiske organisasjoner vil alltid utnytte sosiale problemer til å vinne støtte for sine standpunkter. Forsvar og styrking av goder og velferd, kamp for rettigheter og klassekamp henger nøye sammen med det antinazistiske engasjementet.
Da vi startet i 1994, sto vi med relativt blanke ark, og veien ble til mens vi gikk. Vi satt ikke med noen fasit eller femårsplan for hvordan vi skulle få en slutt på naziproblemet. Tvert imot var det viktig at vi kunne forholde oss til problemene etter hvert som de kom, hvor årsskiftet 1995-96 ble den største prøven. Riktignok ble det gjort feil, det skulle bare mangle, men vi mener at vi gjorde det meste riktig. For selv om våre motstandere antydet at RAU ikke brukte demokratiske virkemidler, så hadde RAU en høyst demokratisk funksjon: RAUs arbeid skapte utrolig stort engasjement, spesielt hos de aller yngste. Ungdommer helt ned i 7. klasse engasjerte seg aktivt i politikk, det er ikke få frikvarter og samfunnsfagtimer som er blitt brukt til å diskutere antirasisme. Dessuten viste RAU at ungdommer er i stand til å lede en seirende antirasistisk bevegelse. Demonstrasjonsretten ble brukt flittig, og gjennom kampen mot de ytterste høyrekreftene ble ungdomspolitikk satt på dagsorden. 
Rapporten adhoc-utvalget la fram, satte pekefingeren på endel mangler, og anbefalte forbedringer som også er blitt vedtatt og gjennomført i ettertid. De lave flyktningkvotene i Ringerike kommune som RAU gjennom flere år kritiserte ble vedtatt fordoblet i 1999, og det dobbelte av dét bosatte seg i kommunen. Om det hadde vært like lett å få dette gjennom i kommunen uten det antirasistiske engasjementet er vanskelig å si, men det er klart at hendelsene i kommunen disse åra farger debattklimaet i slike spørsmål.

Ny generasjon
Mange av dem som startet opp RAU flyttet fra Hønefoss på grunn av jobb eller skole i 1997. Ved siden av generasjonsskiftet, ble utgangspunktet for videre jobbing noe helt annet fra nå av, når nazistene så å si var borte. Det nye antirasistiske miljøet hadde fritt spillerom, og skulle komme til å gjennomføre helt andre og spennende prosjekter. Det skal du få å lese mer om mot slutten av boka. Først har vi noen ting vi gjerne vil forklare nærmere ...

OPP SOM EN LØVE - NED SOM EN SKINNFELL
Rasistisk aktivitet 1994 til sommeren 1997:
SmŒ og st¿rre markeringer: 				29
Sjikane: 						30
Skadeverk: 						14
Grove trusler (f.eks. trusler med skytevŒpen): 	87
Voldsepisoder: 					95
---------                                                               -----------
Totalt: 							255 episoder *

* Rasistisk aktivitet registrert av det antirasistiske milj¿et i H¿nefoss fra og med 1994 hvor nazistene begynte Œ organisere seg i H¿nefoss til og med milj¿ets kollaps sommeren 1997.

“– Det er et faktum at kommunismen gjennomsyrer de styrende makter.
– Hva kan dere gj¿re med det i H¿nefoss?
– Ingenting.
– SŒ hvorfor holder dere pŒ?
– Vi vil ikke svikte landet vŒrt. Vi trenger ikke Œ vinne, men vi trenger Œ kjempe. 
Det handler om ikke-kapitulasjon. Det handler om Œ slŒss til siste patron.”
					“Per” til VG 23. november 1996.

� skaffe seg og holde oversikt over nazimilj¿et handler ikke om Œ forstŒ seg i hjel pŒ dem. Det handler ikke om Œ lage myter for Œ framstille dem pŒ en mŒte som passer inn i ens eget verdensbilde. Det handler heller ikke om Œ kjenne skonummeret til hver eneste nazist i mils omkrets. En trenger en viss mengde kunnskap om fenomenet nazisme for Œ kunne bekjempe det. En mŒ kjenne til deres organisering, rekrutteringsgrunnlag og utvikling. Det handler om Œ kunne skaffe informasjon som er avgj¿rende for Œ kunne avsl¿re og stoppe deres konserter, aksjoner og propaganda.
I dette kapittelet pr¿ver vi Œ gi et innblikk i H¿nefoss' nazimilj¿s oppgang og fall. Javisst er dette historien om et nazimilj¿ som for det meste falt fra hverandre sommeren 1997. Enkelte av de sentrale nazistene som navngis forsvant fra nazimilj¿et pŒ denne tiden. Men historien om H¿nefoss' nazimilj¿ er h¿yst aktuell l¾rdom for antirasister. De nevnte personene har skrevet seg inn i historien som offentlige personer enten de selv liker det eller ikke.
Oppr¿r som slŒr i feil retning
De aller fleste av dem som utgjorde nazimilj¿et pŒ Ringerike, hadde en bakgrunn eller livsvilkŒr som ga dem all grunn til Œ gj¿re oppr¿r mot systemet vi lever i. Det mest tragiske av alt er nŒr ungdom svikter sin klasse i tro pŒ at overklassens og maktas vŒpen for Œ splitte arbeiderklassen, rasismen, vil forandre noe. Det er ingen tilfeldighet at mange av dem gikk skoleŒrene sine pŒ Honerud/Gamle UllerŒl (alternativ for “skolelei” ungdom) og/eller senere pŒ Arbeidsinstituttet (jobbtrening). Ikke fordi disse institusjonene var spesielt Œpne for rasisme, tvert imot. Selv om enkelte av besteborgernes bortskjemte problembarn fant veien til nazimilj¿et, lŒ rekrutteringsgrunnlaget deres definitivt hos utilpass ungdom som ikke hadde mye Œ miste ved Œ s¿ke til nazimilj¿et uansett.
Nazimilj¿ets kjennetegn var f¿rst og fremst mye og grov vold. Et trekk ved flere personer som gjorde “karriere” i dette milj¿et var at de kunne m¿te politi, rettsvesen og lokalsamfunn med vissheten om at de ikke hadde mye Œ tape pŒ det likevel, verken i venne-, familie- eller jobbsammenheng. Nazistene i H¿nefoss gjennomf¿rte fŒ “seri¿se” markeringer. PŒ grunn av et sterkt antirasistisk milj¿ hadde de aldri styrke til Œ annonsere det pŒ forhŒnd de gangene de gjorde noe. SŒnn sett var situasjonen helt annerledes fra for eksempel Brumunddal, noe som delvis forklarer hvorfor en antirasistisk strategi derfra ikke uten videre kunne overf¿res til H¿nefoss.
Nazistene i H¿nefoss-omrŒdet (dvs. kommunene Ringerike, Hole og Jevnaker) var aldri veldig mange. Men det var heller ikke n¿dvendig for at de skulle utgj¿re en trussel. Til sammen i perioden 1994-97 hadde de ikke mer enn rundt 40 personer som framhevet seg nevneverdig i nazimilj¿et. Kjernen av seri¿se nazister har aldri v¾rt mer enn rundt et dusin. Som nazister de fleste andre steder i Norge har de bestandig mŒttet basere seg pŒ deltagelse fra tilreisende nazister ved st¿rre aksjoner eller markeringer. Likevel var nazistene pŒ det meste relativt mange, tatt i betraktning av at det dreier seg om et forholdsvis lite sted.

Kjernen isoleres
Etter at en sterk antirasistisk motstand hadde isolert den harde kjernen blant nazistene, var det ingen til Œ ta over da “kameratskapet” deres slo sprekker. Nazistenes inkompetanse og interne intrigemakeri var blant grunnene til at den gjenv¾rende kjernen til slutt falt fra hverandre. Ikke bare var deres alkohol- og etter hvert narkotikabruk en faktor pŒ deres vei mot undergangen. Kanskje enda viktigere var deres prateiver i politiavh¿r, hvor alle skyldte pŒ hverandre for selv Œ slippe unna. At ogsŒ to av lederskikkelsene i milj¿et orienterte seg i hver sin retning i det norske nazimilj¿et og ikke bare ble konkurrenter, men ogsŒ gjensidige hatobjekter for hverandre, hjalp heller ikke stort.
H¿nefoss' nazimilj¿ har av synsere pŒ den ene siden blitt fors¿kt bagatellisert, og pŒ den andre siden overdramatisert. Begge deler er farlig, fordi de skaper handlingslammelse blant antirasistene som er avgj¿rende for Œ stoppe nazisme. Vi kan slŒ fast at H¿nefoss' nazimilj¿ ikke bare besto av unge, voldelige, kriminelle rusmisbrukere med behov for oppmerksomhet og spenning – og som hadde sett litt for mange filmer fra 2.verdenskrig. De var heller ikke ustoppelige, livsfarlige stormtropper som ble skj¿vet foran av superhemmelige og mystiske bakmenn med Ku Klux Klans dollar i baklomma. Realiteten finnes et sted mellom disse to forklaringsmodellene.

Begynnelsen
PŒsken 1993 marsjerte nazistene for f¿rste gang siden krigen i H¿nefoss' gater. Boot Boys, med Ole Krogstad fra Hokksund i spissen, tok turen til H¿nefoss som en del av deres offensiv pŒ ¯stlandet dette Œret. Blant de unge nazistene i gjengen hans var blant annet Werner Holm fra Harestua, som pŒ den tiden ogsŒ sto bak korsbrenning i hagen til en chilensk familie pŒ Hadeland. Nazistene sprayet hakekors og andre nazisymboler pŒ en rekke bygninger og butikker i byen. PŒ vei ut av H¿nefoss ble nazistene stoppet av politiet, som blant en rekke vŒpen beslagla en skarpladd pistol.
Vinteren 1993-94 meldte den unge bokseren Fred Ove Olsen fra Sokna seg inn i Arne Myrdals Norge Mot Innvandring (NMI). Kontakt med Ole Krogstad og Boot Boys ble opprettet, og derfra begynte sn¿ballen Œ rulle. Olsen og andre bygde-slŒsskjemper i omrŒdet begynte Œ samle seg og reise inn til H¿nefoss for Œ banke opp ungdom som ikke sŒ norske ut, hip-hopere eller andre som skilte seg ut. Denne vŒren fikk en rekke ungdommer i H¿nefoss f¿le Sokna-gjengens spirende hat mot alle som mŒtte skille seg ut. Ikke alle i gjengen orienterte seg like sterkt mot nazismen og den organiserte rasismen som Olsen, men de syntes forel¿pig det var morsomt Œ v¾re en del av den “sterkeste gjengen”. 
Dette forandret seg i det ¿yeblikket ungdom i H¿nefoss sluttet Œ finne seg i trakasseringene. F¿r pŒsken 1994 skjedde den tidligere omtalte mobiliseringen til et ungdomsdiskotek etter at Sokna-gjengen hadde truet med Œ komme og banke opp folk. Det hele endte med at diskoteket satte ny bes¿ksrekord og Olsen mŒtte bli reddet unna av klubbens vakter for ikke Œ fŒ juling.
Natt til 1. mai ble en butikk i Heradsbygda, drevet av en mann fra Iran, sprayet ned med hakekors. Dagen etter ble Ole Krogstad intervjuet i lokal-TV, der han truet med at Boot Boys igjen skulle komme til H¿nefoss, denne gangen i forbindelse med et statlig antirasistisk arrangement i byen. Fred Ove Olsen og to tause navnkjente venner ble intervjuet den pŒf¿lgende dagen med sladdede ansikter og fordreide stemmer pŒ samme kanal. Rasistene truet blant annet med at de skulle “banke opp alle svartinger med k¿ller”.
Til forskjell fra tidligere ungdomsbrŒk i H¿nefoss, var det en nŒ opplevde ikke f¿rst og fremst en konflikt mellom ungdom fra forskjellige bydeler eller bygder. Det dreide seg om en rasistisk gjeng som orienterte seg mot det organiserte nazistiske milj¿et i Norge – og lokale ungdommers reaksjon pŒ dette. Enkelte ungdommer fra Sokna hadde nok ikke andre intensjoner til Œ begynne med enn Œ tilh¿re en gjeng. De tok konsekvensene og br¿t med rasistene da de sŒ reaksjonene som etter hvert kom.

Nazistene rekrutterer andre
Til gjengjeld kunne Olsen med flere nŒ begynne Œ rekruttere fra H¿nefoss' “rŒner”-milj¿. Rundt 1992 var det folk fra dette milj¿et som terroriserte asyls¿kere pŒ flyktningmottaket i H¿nefoss. Lokalavisa skrev den gang om noen fŒ episoder, og noen av gjerningsmennene ble ogsŒ d¿mt for enkelte episoder. De som nŒ sluttet opp om nazistene fulgte i fotsporene til den forrige generasjonen rŒnere.
J¿rn Johansen fra Jevnaker og Kjell Arne Karlengen kom tidlig pŒ banen som andre lederkandidater enn Olsen. De opprettet kontakt med Eirik Solheim og Viking i Oslo. Det var denne h¿sten den f¿rste bomben ble kastet mot Blitz.
Som tidligere beskrevet kokte det i november 1994 for alvor over for antirasister i H¿nefoss, etter en serie med trusler og overfall den siste tiden. En bil full av nazister fikk en regelrett front mot front-kollisjon med antirasister utenfor et konsertlokale i sentrum. Bilen ble totalvrak, og nazistene, med Olsen i spissen, mŒtte s¿ke tilflukt pŒ politistasjonen. Dette var det siste vi sŒ til blant annet eieren av bilen og andre som ikke var like sterke i “troen” som Olsen og de andre overbeviste nazistene.
To uker senere bar nazistenes samarbeid med blant annet Viking og Boot Boys frukter. Nazister fra hele landet samlet seg i H¿nefoss og marsjerte under kommando av Petter Kristian Kyvik (mest kjent for Œ ha kastet en bombe inn i 1. mai-toget i Oslo i 1979). De mest sentrale personene i det norske nazimilj¿et var til stede, for eksempel Fritt Forum-redakt¿r Michael Knutsen. Flere antirasister og andre tilskuere som reagerte ble angrepet med slagvŒpen, uten at politiet foretok seg noe.

Nazistene fŒr uventet hjelp
Etablissementet pŒ Ringerike bestemmer seg etter dette (med god hjelp fra forskere som Tore Bj¿rgo) for en tafatt linje overfor nazistene, som ogsŒ inkluderer Œ stemple antirasistisk motstand som et like stort problem som rasisme og nazisme. I ly av denne uventede hjelpen nazistene fŒr til Œ “knuse” motstanden i H¿nefoss, er nazistene det pŒf¿lgende halvŒret hyperaktive. 12. januar 1995 ringte de inn bombetrusler til et antirasistisk folkem¿te i H¿nefoss og dumpet l¿pesedler fra FMI (Folkebevegelsen mot innvandring) utenfor lokalet. Kvelden etter fors¿kte seks nazister med slagvŒpen og kniv Œ overfalle to unge antirasister pŒ vei hjem. Nazister fra H¿nefoss dro pŒ nazikonsert i Sverige, og kontakten med nazister pŒ ¯stlandet ble pŒ denne tiden intensivert.
11. februar ble rundt 80 nazister, hvorav Œtte fra H¿nefoss, arrestert i nazistenes nyetablerte base pŒ Sandaker i Oslo. Politiet hadde ikke annet valg enn Œ gŒ til aksjon, etter at nazistene gikk til angrep pŒ en antirasistisk demonstrasjon mot nazihuset. Blant H¿nefoss-nazistene som ble arrestert var kun Kjell Arne Karlengen over 18. I sin iver hadde han kj¿rt to turer fra H¿nefoss for Œ frakte de unge nazistene inn til hovedstaden. Karlengens innsats bar frukter; han ble Eirik Solheims yndling og Vikings mann i H¿nefoss.
Fortsettelsen er at Norsk Patriotisk Ungdom ble stiftet pŒ Ringerike. 17. februar fikk de oppslag i Aftenposten, som trykket et bilde av tolv ungdommer pyntet til trengsel med nazieffekter. Gruppa ville fra nŒ av bli ansett bŒde av seg selv og folk rundt dem som en organisasjon. Nazistene begynte Œ uniformere seg til sŒ Œ si alle anledninger, om det var pŒ skoleveien eller nŒr de vanket i sentrum.

Den store navneleken
De norske nazistenes behov for Œ danne organisasjoner satt pŒ denne tiden l¿st. NŒ hadde de enda et navn de kunne vise til for Œ framstŒ som tallmessig sterke. Navn pŒ “nye” nazigrupper dukket opp som paddehatter over hele landet. I H¿nefoss fortsatte navneleken med opprettelsen av enda en postboksadresse til det de kalte Valkyria. Den fungerte som “jentegruppa” til Karlengens kj¾reste. Noen organisasjonsaktivitet utover dette sŒ vi lite til. Senere ble det pŒ samme postkontor opprettet enda en postboks, denne gangen med navnet “Viking Hadeland”. I april sprayet nazistene slagord og trusler rettet mot navngitte antirasister over store deler av Ringerike. I ly av det knallharde presset fra etablissementet og lokalsamfunnet som lokale antirasister pŒ denne tida var under, hadde nazistene til og med nok selvtillit til Œ stille opp pŒ sidelinja til 1. mai-toget med paroler rettet mot RAU. J¿rn Johansen og Werner Holm fra Harestua sto i spissen for denne aksjonen. 
Sommeren 1995 holdt nazistene seg klokelig unna sentrum som en f¿lge av den store motstanden blant ungdom pŒ gateplan. Men pŒ h¿sten fikk nazistene igjen den vitamininnspr¿ytinga de trengte, etter en valgkamp gjennomsyret av Fremskrittspartiets rasisme.

Hokksund-konserten
Den f¿rste nazikonserten pŒ norsk jord ble arrangert pŒ Hokksund denne sommeren. Mange av deltagerne var tilreisende nazister fra blant annet Sverige, Tyskland og England. PŒ konserten spilte Fred Ove Olsen bass i bandet Rinnan Band/Vidkuns Venner sammen med blant andre Ole Krogstad og Werner Holm. Av frykt for demonstrasjoner og andre reaksjoner leide nazistene avsidesliggende lokaler under dekke av at de skulle arrangere 30-Œrslag. Nazistene har benyttet lignende framgangsmŒter til de fleste konsertene de har arrangert i Norge etter dette, og nŒr de har leid busser og sjŒf¿rer til turer.
Det pŒf¿lgende halvŒret rekrutterte nazistene i H¿nefoss en rekke unge folk til milj¿et og oppnŒdde ¿kt st¿tte blant rŒnerne i byen. Voldshyppigheten og terroren nŒdde nye h¿yder. M¿rkhuda ungdom og antirasister ble truet med pistol, banket opp og trakassert. Spesielt hadde nazistene en forkj¾rlighet for Œ utf¿re angrep fra bil mot gŒende antirasister og innvandrere. Alt sammen skjedde uten at det ga omtale i lokalavisa, med den f¿lgen at nazistene ikke m¿tte reaksjoner fra lokalsamfunnet. Uten at lokalbefolkninga fikk vite hva som skjedde, fikk terroren trygt fortsette pŒ gata.
Forholdet og maktkampen mellom Fred Ove Olsen, som holdt kontakten med Boot Boys, og Kjell Arne Karlengen, som var med i Viking, tilspisset seg etter hvert. Karlengen, som senere ble fryst ut av milj¿et i H¿nefoss, flyttet sammen med Arnljot Moseng og Christian Paus i Sandvika utenfor Oslo. 
Disse jobbet med opprettelsen av Norges Nasjonalistiske Bevegelse, og dannelsen av en lang rekke mer eller mindre fiktive underfirmaer og -organisasjoner. I tillegg til Œ bedrive denne avanserte navneleken ga de ut bladet Patrioten. Her kan en blant annet lese skryt av overfall pŒ antirasister og om at nazistenes gasskamre er en l¿gn. Aktiviteten ble blant annet finansiert av penger de hadde snusket til seg fra nazihuset pŒ Sandaker. Arnljot Mosengs kontakt med tyske nazister over internett ble avsl¿rt i media i november 1995 som f¿lge av at han pŒ den tiden var leder av Fedrelandspartiets Ungdom.

Vendepunktet
Tidlig vinteren 1995 dannet Fred Ove Olsen og Tommy Tangen Norsk Arisk Ungdomsfront pŒ Ringerike. Blant deres favoritthatobjekter som innvandrere, kommunister, homofile og j¿der, var ogsŒ Kjell Arne Karlengen. Foruten Œ lage vitser om “j¿denesa” til Karlengen, var organisasjonen aktiv pŒ andre omrŒder en kort periode rundt Œrsskiftet 1995/-96. De lot seg intervjue av Ringerikes Blad. Den nyoppstartede gruppa organiserte ogsŒ bussturer til Sverige i samarbeid med Ole Krogstad, samt rundreiser pŒ ¯stlandet for Œ samle opp deltakere f¿r avreise til nabolandet. H¿nefoss-nazistene sto i tillegg sentralt i arrangeringa av konserten pŒ Modum dette Œrsskiftet. 
Nazistene fikk leie IL Moingens klubbhus, igjen under dekke av Œ skulle avholde et 30-Œrslag. Konsertene fungerte som moderne massem¿ter for de h¿yreekstreme, der de samlet seg og oppmuntret hverandre. Nazistene har brukt konsertene til Œ spre propaganda, selger effekter og rekruttere nye folk inn i milj¿ene. 
Ingen fra det antirasistiske milj¿et fikk vite om konserten, og det ble ingen tid til Œ mobilisere til noen motdemonstrasjon. Likevel var politiet beredt: “Rundt 120 nasjonalister og nynazister holdt l¿rdag kveld konsert i IL Moingens klubbhus ved Sysle, godt beskyttet av mer enn 50 politifolk. Offisielt holdt politiet kun en stor trafikkontroll. Det var kalt inn politifolk fra store deler av ¯stlandet, og de hadde k¿ller, skjold og hundepatruljer tilgjengelig i tilfelle brŒk. Mest fryktet de demonstrasjoner fra antirasister”, som Drammens Tidene/Buskerud Blad skrev i etterkant 2. januar 1996. DT/BB beskriver godt hvordan politiet forholdt seg til naziarrangementet; politiet forsvarte konserten mot eventuelle motdemonstrasjoner. Politimester Isdahl sa seg “godt forn¿yd” til journalisten i DT/BB: “Det var ikke noe brŒk. Vi hjalp ti av festdeltagerne med transport til H¿nefoss slik at de kunne komme seg hjem. Det gikk fint, men jeg ville helst sett at de ikke holdt fest i vŒrt distrikt”.
Idet 1996 sŒ vidt hadde kommet i gang, kunne en se et strategiskifte fra nazistenes side. Fra Œ grine om “r¿d terror” gikk de nŒ Œpent og offensivt ut med trusler om vold for Œ “ta gata tilbake i H¿nefoss i 1996". Like etter “nyttŒrskonserten” annonserte de stiftelsen av Norsk Arisk Ungdomsfront (NAUF), og fikk et stort intervju i Ringerikes Blad 4. januar 1996. I oppslaget lar de seg avbilde med rifler, automathagler, ammunisjon og nazieffekter. Til journalisten sier de at mŒlet deres er Œ gjenvinne gatene i H¿nefoss, og at de er villige til Œ drepe. De skryter av at de har tilgang til milit¾re vŒpen, og innr¿mmer overfor journalisten at de ved flere anledninger har hatt med seg skarpladde vŒpen. 
De forklarer at det er gjennom konserter og turer at de rekrutterer nye medlemmer inn i milj¿et, og at de i det siste har fŒtt mange nye medlemmer. I Ringerike og Jevnaker hevder de at de har til sammen 34 medlemmer i alderen 15 til 30 Œr. De fortsetter med Œ ramse opp fiendene sine: “Alle som grenser til kommunisme. Dette inkluderer bŒde RV-ere og SV-ere, kommunister og delvis AP-folk (landssvikere), samt homoseksuelle, antirasister, anarkister, innvandrere, narkomane og humanetikere”. Rasistene setter seg som mŒl: “NŒ mŒ vi fŒ en slutt pŒ at antirasistene preger bybildet.” De vil gjenvinne gata, og “synliggj¿re seg uniformert i H¿nefoss sentrum, dag eller kveld, pŒ kj¿pesentra eller i gŒgata. NŒ er vi mange nok til Œ kunne gŒ i uniform i byen. Tidligere ble vi truet eller fikk juling av antirasistene og anarkistene da vi viste oss.”. Ellers annonserte de en stor demonstrasjon i n¾r framtid som skulle markere nasjonalistenes frammarsj. Det meste var store ord, men ikke alt ...

Det begynner Œ rakne
15. januar tok nazistene i bruk de omtalte skytevŒpnene sine og skj¿t fem skudd etter en antirasist i DalsbrŒten i H¿nefoss. Fem dager senere, 20. januar, gjennomf¿rte de overfallet i Follumbyen, der to antirasister ble skamslŒtt med slagvŒpen.
PŒ denne tiden tilspisset konflikten seg mellom Olsens og Karlengens fl¿yer da begge sidene konkurrerte om rekrutteringen til hver sine reiser til et arrangement i Sverige. Karlengen og Viking ringte rundt til nazister for Œ overtale dem til ikke Œ v¾re med pŒ Olsens og Krogstads busstur.
At de interne forholdene i nazimilj¿et gjorde ting vanskeligere for nazistene, var en ting. Men deres taktikk, eller kanskje heller mangel pŒ taktikk, i Œrsskiftet 1995/-96 og de pŒf¿lgende reaksjonene fra antirasister og lokalsamfunn var det egentlige grunnlaget for deres vei mot undergangen. Truslene og den virkelighetsfjerne og grove volden de hadde hŒpet skulle stoppe motstanden en gang for alle, virket ikke. Antirasistene pŒ Ringerike reagerte ikke som forventet. BŒde kommunen og Ringerikes Blad innr¿mmet nŒ at deres tidligere strategi med Œ anse og karakterisere antirasister og nazister som “like ille” hadde slŒtt feil. 
Takket v¾re antirasistenes mŒlrettede og harde arbeid, ble nazistene totalt isolert i lokalsamfunnet. Store demonstrasjoner og antirasistisk engasjement fra flere hold i lokalsamfunnet ga resultat. H¿nefoss-nazistenes nyrekruttering stoppet totalt opp senvinteren og vŒren 1996.

Desperate handlinger
Volden ble dog markert grovere og hyppigere fra nazistene da det begynte Œ brenne under beina deres. Stadig oftere dro de med seg nazister utenfra til H¿nefoss. Men antirasister som hadde l¾rt av tidligere erfaringer, fikk nŒ i tillegg hjelp av en ny generasjon antirasister som kom til. Ungdomsmilj¿et i H¿nefoss holdt fast pŒ at gata ikke skulle overlates til nazistene og sto ut presset. Nazistene mŒtte som f¿r ogsŒ selv tŒle mye juling, men denne gang uten st¿tte fra verken rŒnermilj¿et og unge nazispirer, som skj¿nte hva de risikerte nŒ som motstanden mot nazistene sto sterkere enn noen gang.
Nazimilj¿et opplevde ogsŒ omrokkeringer: Tommy Tangen br¿t ut av NAUF for Œ slutte seg til Karlengen og Viking. Noe av bakgrunnen for “sviket” var som vanlig penger. Tangen hadde kontakter som skaffet ham blant annet automatvŒpen. Disse solgte han i stor skala, og for mye penger, til blant andre Viking-leder Eirik Solheim. Det norske nazimilj¿et orienterte seg mer og mer i kriminell retning i denne perioden: Innbrudd, tyverier, heleri, vŒpen og lignende sto sentralt, i tillegg til alle mulige personlige oppgj¿r innad i milj¿et. S¾rlig Viking-milj¿ets politiske aktivitet utviklet seg i mer “hemmelig” og terroristisk retning. De hadde allerede sluttet Œ uniformere seg og kledde seg nŒ som vanlige folk. Ved de groveste terroraksjonene som de tok pŒ seg ansvaret for, brukte Viking “dekknavnet” Hvit Arisk Terror. Det var disse som sto bak gassgranatangrepet pŒ en iransk smŒbarnsfamilie i H¿nefoss i oktober 1996.
I juni 1996 ble Fred Ove Olsen id¿mt et halvt Œrs fengsel for en lang rekke voldsepisoder. Mens han ventet i soningsk¿ flyttet han inn i huset til Ole Krogstad i Hokksund. NŒ som Olsen var borte fra H¿nefoss, benyttet Karlengen muligheten og var mye Œ se i byen. For Œ kompensere for sine manglende evner i gateslagsmŒl holdt han seg i kjent stil for det meste i bilen sin og begrenset seg stort sett til Œ true med skytevŒpen.
VŒren 1997 leide nazistene et lagerlokale pŒ Alnabru i Oslo. OgsŒ nazister fra H¿nefoss var blant husets brukere. Nazistene fra Viking fungerte som utend¿rs spanere i bilene sine i omrŒdet, mens fylleb¿tter som naziskinheadsene Werner Holm og Olsen med flere herjet innend¿rs. Som om det ikke var nok at g¾rninger som den dobbeltdrapsd¿mte nazisten Johnny Olsen, som var sentral i husprosjektet, skremte nazistene og deres sympatis¿rer fra Œ bruke huset, ble til slutt nazistene kastet ut av lokalene etter sterkt press fra antirasister i Oslo som organiserte en stor motkampanje mot huset.
Etter utkastelsen markerte tilreisende nazister seg stadig med Œ samles i H¿nefoss sammen med de lokale nazistene for pub til pub-runder. 17. mai 1997 fikk H¿nefoss den tvilsomme ¾ren av Œ fŒ bes¿k av en st¿rre forsamling nazister, blant annet fra Sverige. Som en oppvarming til nazistenes kampanje for Œ markere seg pŒ nasjonaldagen hadde de svenske nazistene sammen med andre v¾rt pŒ fest hos Werner Holm pŒ Hadeland dagen f¿r. Nasjonaldagen reiste de innom Brandbu og Jevnaker f¿r de trampet rundt i H¿nefoss. Etter dette reiste de sammen med flere nazister fra H¿nefoss videre til Oslo, der de m¿tte pŒ et hundretalls antifascister i gatene som jagde nazistene pŒ sprang. Nazistene klarte i tumultene Œ knivstikke Žn person pŒ Oslo S f¿r de ble arrestert.

Terrorsaken
I april 1997 gjorde politiet de f¿rste pŒgripelsene i den sŒkalte “terrorsaken”, hvor en lang rekke nazister ble siktet for terrorismeplaner. Blant annet pŒ bakgrunn av informasjon politiet fikk fra Stavanger-nazisten Tom Kimmo Eiternes, fikk de norske nazistene blottlagt for offentligheten en lang rekke navn, lyssky planer og hvordan de var organisert. Politiets husransakelser f¿rte til en rekke beslag av vŒpen og tyvegods. Men det var langt fra bare Eiternes som snakket med politiet. Flere nye saker kom fram i lyset i kj¿lvannet av terrorsaken. Tommy Tangen innr¿mmet salg av en rekke skytevŒpen, hovedsakelig til nazister i Viking. Kjell Arne Karlengen hadde blant annet gjort innbrudd pŒ Gol for Œ skaffe til veie politiutstyr. OgsŒ andre nazister ble tatt etter hytteinnbrudd. I Kristiansand ble flere nazister arrestert i juni etter beslag av skytevŒpen og 25 kg sprengstoff i hjemmene deres. Dynamitten hadde de stjŒlet i H¿nefoss sammen med en lokal nazist som pŒ den tiden var skoleelev i Kristiansand. I Hokksund, i begynnelsen av september 1997, ble det ogsŒ beslaglagt rundt 50 kg dynamitt, som den unge nynazisten Tommy Stokke viste politiet hvor lŒ. 
Det endelige nederlaget i H¿nefoss
Etter hendelsene ved Œrsskiftet 1995/-96 stoppet som nevnt nyrekrutteringen til nazimilj¿et helt opp. De siste restene av milj¿et falt fra hverandre sommeren 1997, uten noen unge kandidater til Œ ta over. I tillegg til alkoholen ble diverse narkotiske stoffer dominerende i nazimilj¿et i H¿nefoss. 
Werner Holm slapp ut fra varetekt etter Œ ha stukket ned en mann med kniv pŒ Oslo S i forbindelse med at nazistene fors¿kte Œ markere seg i Oslo 17. mai. Like etter at han slapp ut, dro han med seg andre H¿nefoss-nazister pŒ et meningsl¿st overfall pŒ en 14-Œring de mente sŒ ut som en antirasist. Etter dette, samt en lignende episode i �l, ble Holm og en annen nazist sittende i fengsel, og en tredje luring ble fryst ut og hengt ut pŒ internett, beskyldt for tysting til politiet. Karlengens ekskj¾reste d¿de i en bilulykke. Fred Ove Olsen trakk seg ut av nazimilj¿et blant annet pŒ bakgrunn av interne konflikter. Tangen ville selvsagt ingen med en viss logisk sans lenger ha noe med Œ gj¿re, etter at han tystet pŒ sine vŒpenkunder. Lokale figurer som Kjell Arne Karlengen og J¿rn Johansen, som begge hadde flyttet fra kommunen, hadde nŒ ikke noe nazimilj¿ i H¿nefoss igjen Œ opps¿ke. Sommeren 1997 var H¿nefoss fri fra et lokalt nazimilj¿. Dette hindret likevel ikke nazister utenfra Œ s¿ke til byen for Œ markere seg eller banke opp folk. Natt til 9. november 1997 (Krystallnatta) dro Kjell Arne Karlengen med seg en st¿rre gjeng nazister fra ¯stlandet for igjen Œ marsjere pŒ H¿nefoss. I tillegg til Œ fors¿ke Œ banke opp politiske motstandere og andre hatobjekter i H¿nefoss, gikk nazistene rundt og spurte etter navngitte “svikere” fra deres eget milj¿. Ungdom og organiserte antirasister i byen ble denne kvelden holdt igjen og lŒst inne i et konsertlokale av politiet for Œ unngŒ konfrontasjoner. Karlengen sto vŒren 1998 med fullt navn oppf¿rt som redaksjonsmedlem i Michael Knutsens blad Fritt Forum. De to hadde ogsŒ skrevet en kort artikkel sammen om hva Karlengen syntes om Œ bli arrestert under en nazikonsert i Sverige januar samme Œr. 17. mai 1998 markerte tradisjonen tro nazistene seg rundt om i landet. Werner Holm dro igjen med seg en gjeng svenske nazister pŒ rundtur i H¿nefoss, men denne gangen ble flere av dem anholdt og eskortert ut av byen av politiet, som fryktet konfrontasjoner med antirasister. 1. november samme Œr ble Karlengen, sammen med blant andre J¿rn Johansen, arrestert etter fyllebrŒk sammen med Michael Knutsen pŒ Jessheim. Johansen markerte seg etter dette ved Œ stille som fotomodell i Fritt Forum og postordrekataloger som solgte nazieffekter.

“Bakmennene”
Om en ser bort fra Eirik Solheims Viking og Ole Krogstads Boot Boys, er det n¾rmeste en kommer en teori om at nazistene i H¿nefoss var styrt av kyniske bakmenn, de eldre rasistene fra organisasjoner som Stopp Innvandringen, Fedrelandspartiet og FMI som finnes. En av H¿nefoss' mest markante skikkelser i sŒ mŒte er Randi Halgjem, som har stŒtt pŒ valglister eller v¾rt medlem i alle tre. Alle tre partier/organisasjoner er kjent for sine tette bŒnd til voldelige nazister. Personer i disse partiene har blant annet bidratt med pengest¿tte til nazistene. Dog var Randi Halgjem riktig sŒ stille sŒ lenge H¿nefoss' nazimilj¿ var stort. Heller ikke innenfor disse partiene ser alle seg tjent med fylleb¿tter som vifter med hakekors eller bedriver terror. I perioden n¿yde hun seg stort sett med sporadiske utskjellinger av antirasister hun m¿tte i H¿nefoss.

Fremskrittspartiet
Om en skal se utenfor det organiserte nazistiske milj¿et etter forklaringer pŒ hvor nazistene finner andre “innvandringsmotstandere” med mer innflytelse, vil det v¾re like fruktbart Œ kaste et blikk pŒ Fremskrittspartiet. Partiet har, i motsetning til marginale rasistiske partier, kunnet sette dagsorden for hva befolkninga skal debattere gjennom sin st¿rrelse og tilgang til media. Enkelte representanter for partiet har brukt enhver anledning til Œ spre brungrumsete holdninger. Frps samarbeid med rasistiske organisasjoner, og til og med nazister som har meldt seg inn i partiet, har det v¾rt en rekke eksempler pŒ.
I januar 1995 la stortingsrepresentant for Fremskrittspartiet, ¯ystein Hedstr¿m, fram det mye omtalte dokument 8:29 om innvandringas kostnader for Norge. Senere ble deler av dokumentet avsl¿rt som en ren avskrift av materiale laget av den h¿yreekstreme organisasjonen Den Norske Forening. Rett f¿r valget ble samarbeidet dokumentert enda grundigere av Dagbladet, som avsl¿rte Hedstr¿m pŒ et m¿te arrangert av den samme foreningen sammen med h¿yreekstremister fra partier og organisasjoner som Hvit Valgallianse, Fedrelandspartiet og FMI. I en artikkel om disse partiene i Fritt Forum, som var det st¿rste bladet i det norske nazimilj¿et, ble det f¿r valget i nr. 5 1995 skrevet om konkurransen de har m¿tt fra Frp: “VŒre nasjonale partier m¿ter i dette lokalvalget en stor utfordring etter at Fremskrittspartiet har utkrystallisert seg som et klart, nasjonalliberalt parti.” Etter valget hyllet det samme bladet Frps framgang i overskriften i hovedoppslaget: “Gratulerer Hedstr¿m!”. PŒ lederplass i nr. 8 1995 kan vi blant annet lese: “For oss nasjonalister er det naturligvis en glede at vŒre argumenter om norsk asyl- og innvandringspolitikk har fŒtt gjennomslag. Frps nasjonale linje vedr¿rende dette politiske emnet samsvarer nŒ stort sett med vŒre egne synspunkter.” Ellers reklamerer bladet for nazimusikk og rapporterer fra hendelser som nazimarsj i Danmark og nazikonsert i Sverige. 
I H¿nefoss er det, om en ser bort fra nazistene selv, nettopp fra lederen av et av de n¾rliggende Frp-lagene antirasistisk ungdom har mŒtte tŒle de sterkeste verbale angrepene. Det er heller ikke for ingenting at enkelte av H¿nefoss' nazister meldte seg inn i partiet eller at deres sympatis¿rer gikk rundt med Frp-buttons.
Tommy Tangen var blant dem som meldte seg inn i Frp/FpU. To andre fjes vi tidligere kjenner fra nazimilj¿et i Buskerud ble i oktober 1998 til alt overmŒl valgt til henholdsvis formann og nestformann i det nystartede FpU-laget i Hokksund. Formann Marianne NygŒrd, som ogsŒ sto pŒ valglistene til Frp i ¯vre-Eiker i 1999, blir av antirasister pŒ H¿nefoss husket for sine sterke sympatier og omgang med nazimilj¿et mens hun gikk pŒ H¿nefoss vg. skole fram til 1996. For Œ markere sitt stŒsted spradet hun ofte rundt pŒ skolen med en genser med nazimotiv. Nestformann Ruth Bente Kolberg er kjent fra Boot Boys-milj¿et i Hokksund. Da Fred Ove Olsen bodde i Hokksund var hun kj¾resten hans.

Hva avgj¿r?
Selv om vi kan more oss over nazistenes pengekrangler, interne oppgj¿r og tysting til politiet skal vi ikke legge all verdens praktisk betydning i dette. Nazistenes evne til Œ tilgi hverandre, s¾rlig dersom de enkelte n¿kkelpersoner har personlig vinning av det, er stor. Vi ser stadig eksempler pŒ at fiender innad i nazimilj¿et samarbeider om arrangementer, voldsaksjoner og overfall. Det norske nazimilj¿et er ennŒ sŒ lite at de ikke har rŒd til annet. I nazimilj¿et har alle sŒ mange svin pŒ skogen at om de skulle kaste ut alle som for eksempel har tystet til politiet ville det ikke v¾re mange igjen. 
Den avgj¿rende faktoren for deres nederlag er til sjuende og sist den antirasistiske motstanden.

Moro med tall!
Antirasister i H¿nefoss har systematisk nedtegnet hendelser i omrŒdet som har tilknytning til rasisme siden 1994. Kildene har v¾rt mange og forskjellige. Antirasistiske aktivister har hatt den fordelen at de har hatt kontakt med dem som faktisk er ber¿rt pŒ gateplan. I det som etter hvert ble et ganske stort nettverk av antirasistisk ungdom i H¿nefoss, og som innbefattet mange ungdommer med innvandrer- og flyktningbakgrunn, har det aldri v¾rt noe problem Œ fŒ folk til Œ fortelle om selvopplevde hendelser eller hendelser de har fŒtt h¿re av andre. 
Ungdom har visst at RAU og det antirasistiske milj¿et bestandig har v¾rt interessert i og tatt slike historier alvorlig, ofte i motsetning til foreldre, l¾rere, politi og presse. Derfor har det ikke v¾rt noen som har hatt bedre muligheter til eller forutsetninger for Œ samle denne informasjonen enn nettopp aktive antirasister. Dette arbeidet har v¾rt en viktig del av bakgrunnsmaterialet til dette kapittelet.
Statistikker b¿r en ta med en klype salt. I tillegg til at det er sv¾rt enkelt Œ manipulere dem for Œ “dokumentere” det en ¿nsker, er feilkildene ofte mange. Likevel finner vi det av plasshensyn mest hensiktsmessig Œ presentere materialet vŒrt pŒ denne mŒten.

Hva statistikken ikke sier
F¿rst og fremst er det personer i det lokale nynazistiske milj¿et som stŒr bak de registrerte hendelsene. Men ogsŒ tilreisende nazister er representert, selv om de nesten alltid har samarbeidet med de lokale. Det er i tillegg registrert rasisme eller politisk motiverte handlinger rettet mot antirasister fra personer uten tilknytning til nazimilj¿et.

Geografi
Tallene omfatter aktiviteter i H¿nefoss og omrŒdet rundt. Tallene inkluderer ogsŒ hendelser andre steder der personer fra nazimilj¿et i H¿nefoss alene har stŒtt for disse, eller der de har v¾rt sentrale akt¿rer.

Tid
Statistikken dekker tidsrommet fra den rasistiske organiseringa startet i 1993/-94 fram til juni 1997 hvor nazimilj¿et raknet totalt. Det pŒf¿lgende 1 1/2 Œret er tatt med for Œ vise den drastiske nedgangen i aktiviteten. De registrerte tilfellene i dette tidsrommet er stort sett begŒtt av tilreisende nazister eller personer med ingen eller uklar tilknytning til nazimilj¿et.

Innhold
Aktivitetene er gruppert i 5 kategorier:

Markeringer: 	
Innbefatter st¿rre markeringer som marsjer og demonstrasjoner, men ogsŒ mindre og mer spontane markeringer.

Sjikane/trusler: 
Innbefatter ogsŒ trusselbrev, -telefoner, plakater, l¿pesedler o.l. Her finnes det store m¿rketall.

Alvorlige trusler:	
Innbefatter feilslŒtte fors¿k pŒ overfall, trusler med skytevŒpen, kniv eller andre vŒpen,  bombetrusler o.l.

Vold: 
Innbefatter fysisk vold med eller uten skade av person.

Skadeverk: 	
Innbefatter i tillegg til h¾rverk pŒ boliger og biler ogsŒ sprayaksjoner.
I fordelinga var det en rekke grensetilfeller m.h.t. hvilken kategori de forskjellige hendelsene skulle plasseres i. Spesielt gjelder dette for kategoriene: Sjikane/trusler, alvorlige trusler og vold. Hver hendelse er kun  registrert Žn gang. En voldsepisode rundt en markering er registrert som Žn voldsepisode og Žn markering. En voldsepisode er kun registrert som en voldsepisode selv om den ogsŒ selvsagt er en markering.
Rasistisk aktivitet pŒ Ringerike

Markeringer/Sjikane/Alvorlig trusler/Vold/Skadeverk/
1994		8	5	4	10	1	= 28
1995		10	11	24	25	6	= 76
1996		9	8	40	35	6	= 98
jan-juli 1997	3	5	19	 25	1	= 53
Totalt		30	29	87	95	14	= 255
aug-des 1997	1	0	3 	5	0	= 9
1998		2	1	5	7	1	= 16

Rettssaker mot personer i nazimilj¿et, eller med tilknytning til dette:
1994:  0  	1995:  2    	1996:  4     	1997:  5    	1998:  4
Totalt:	15

Tallene vi presenterer viser omfanget av rasistenes aktivitet. De viser i seg selv at vi sto overfor et omfattende problem med mange ber¿rte personer. Tallene viser ogsŒ forandringer etter reaksjonene til lokalsamfunnet. I 1994/-95 kan en se en jevn ¿kning i nynazistenes totale aktivitet etter hvert som de bygger seg opp. Det er i denne perioden de fleste markeringene foregŒr. Ikke f¿r et samlet lokalmilj¿ reagerer etter Œrsskiftet 1995/-96 ser en forandringer. Samtidig med at kjernen av nazister blir isolert og m¿tes med massiv motstand, skyter voldsaktiviteten i v¾ret. Ren voldsut¿velse blir i enda st¿rre grad nazistenes mŒte Œ markere seg pŒ. Dette trekket kan virke noe overraskende for noen. Men dette stemmer imidlertid godt med tidligere erfaringer i Norge som viser at nazistene m¿ter motgang med grovere og mer hyppig vold for Œ vinne tilbake styrke. Blant annet dokumenter Per Bangsund i boka Arvtakerne hvordan det pŒ 70-og 80-tallet var i motgangstidene nazistene utf¿rte den groveste terroren som igjen ga d¿dsst¿tet til Norsk Front. Noe som vi ogsŒ har sett i Sverige med bilbomber og drap ved Œrtusenskiftet. Dette isolerer imidlertid nazistene ytterligere nŒr motstanden fortsetter. Resultatene i H¿nefoss ser en pŒ statistikken sommeren 1997, hvor den gjenv¾rende kjernen nazister faller fra hverandre og aktiviteten blir sŒ godt som stoppet.

MED KNYTTNEVEN KLAR
Fascismen har bestandig vunnet gjennom pŒ to plan. PŒ den ene siden gjennom dress og slipskledde talsmenn som jobber parlamentarisk, og pŒ den annen side gjennom brutale gjenger som terroriserer gatene. Begge er gjensidig avhengige av hverandre. Parlamentarikerne argumenterer, og slŒss-kjempene gj¿r ord om til handling. PŒ Ringerike var det sistnevnte som markerte seg sterkest.

“Spytting har v¾rt ett av antirasistenes mest brukte vŒpen mot nynazistene i H¿nefoss. Det mener pŒtalemyndigheten, som har satt en 20 Œr gammel skoleelev under tiltale for Œ ha sendt av gŒrde fire spytteklyser ved like mange anledninger. I gŒr begynte rettssaken i Ringerike herredsrett, og i alt 16 vitner er innkalt i saken som gŒr 
over 2 dager.” 
Forsidetekst i 
Ringerikes Blad 
6. 	mai 1997.

Gata – der hvor folk er – er viktig for nynazistene. Gjennom uniformsbruk, symboler og andre former for markering fors¿ker de Œ bli en akseptert del av bybildet. NŒr de er sterke nok vil de fors¿ke Œ stoppe motstanden mot rasismen.
Gjennom overtakelser av utesteder, samlingsplasser, bydeler, n¾rmilj¿er o.l. gj¿r naziskinheads gatene utrygge for alle de mŒtte f¿le er i deres vei. Et rasistisk milj¿ som dominerer n¾rmilj¿et vil gjennom frykt og terror kunne diktere hva som er aksepterte normer og regler, og hvem som skal fŒ v¾re i fred pŒ “deres” samlingsplasser. Gjennom en slik strategi kan ogsŒ ideologiske nazister tiltrekke seg ungdom.
Der nazistene vinner gata finnes det ikke rom for antirasister, innvandrere og alle andre som finnes innenfor nazistenes sv¾rt vidt definerte fiendebilde. Hvite antirasister kan velge Œ ligge lavt og ikke skille seg ut, noe antirasister pŒ H¿nefoss ofte ble anbefalt som l¿sning nŒr vi fortalte om vold og terror. Folk som ikke er fullt sŒ hvite i huden og andre som ikke kan forandre utseendet sitt helt uten videre, hadde derimot ikke den samme muligheten. 
Uansett vil ikke alle finne seg i Œ bli diktert slik av et lite mindretall rasister ...

Fysisk trussel – fysisk forsvar
En fysisk trussel vil naturlig nok bli svart med et fysisk forsvar. Fagorganiserte og venstresida for¿vrig i Norge har lange tradisjoner med Œ forsvare seg fysisk mot nazister og fascister. Det finnes steder ikkevoldskrefter har fŒtt dominere, men oss bekjent ikke steder der ingen har f¿lt seg n¿dt til Œ forsvare seg mot en aktiv nazibevegelse – ogsŒ fysisk. Det er et faktum at nazister pŒ H¿nefoss ved en lang rekke anledninger har blitt jagd bort fra gata, fŒtt knust bilene sine eller regelrett fŒtt juling. Hva RAU mener om dette, og hvordan RAU forholder seg til det, er det sp¿rsmŒlet som ser ut til Œ ha opptatt offentligheten mest. 
VŒren 1994 hadde ungdom pŒ gata i H¿nefoss intet annet valg enn Œ forsvare seg fysisk, nŒr de sj¿l eller vennene deres ble angrepet av nazister av den enkle grunn at de skilte seg ut pŒ grunn av hudfarge, meninger eller i klesstilen. Spesielt var ungdom fra hip-hop-milj¿et et yndet hatobjekt for nazistene. Dette endte opp i den tidligere omtalte episoden pŒ Nordre Torg i april 1994, hvor om lag 150 ungdommer stilte opp for Œ forsvare venner fra hip-hop-milj¿et mot trusler fra nazistene. Selv om ingen fikk juling her, ga hendelser som denne antirasister pŒ gata i H¿nefoss ny selvtillit – en sŒ at det nyttet Œ sette makt bak kravene. Det var i en situasjon med en slik stemning at RAU vokste fram. Men dersom ungdom som startet og ble aktive i RAU hadde ment at det var nok Œ jage nazistene bort fra gata, hadde dannelsen av organisasjonen v¾rt un¿dvendig. Hadde ikke RAU kommet pŒ banen i 1994, kunne det lett ha utviklet seg til at gatekonfrontasjoner hadde blitt den eneste mŒten ungdom i H¿nefoss ville reagert pŒ.

Balltresnekring 
– en oppgave for RAU?
PŒ denne bakgrunn blir alle beskyldningene RAU har blitt m¿tt med gjennom Œrene noe paradoksale. Da RAU ble dannet, var det nettopp ut ifra en forstŒelse av at det trengtes mer enn Œ jage nazistene fysisk fra gata om vi skulle fŒ bukt med rasismeproblemene. 
For selv om det hadde hjulpet at nazistene stadig vekk ble jagd bort og fjernet fra gata, ville det ikke tatt bort grunnlaget for rasismen og nazistenes oppblomstring. RAU-allm¿tet skulle v¾re et forum hvor ungdom skulle organisere kamp om holdninger og arrangere aktiviteter for Œ samle et antirasistisk milj¿. Vi trengte en organisasjon som kunne samle folk og ressurser – et forum for diskusjon og l¿sninger. Men selv om vi etter hvert samlet mye folk, kunne vi ikke nŒ vŒre mŒl alene. Vi ¿nsket Œ pŒvirke og samarbeide med andre. Vi trengte en organisasjon som kunne mobilisere st¿tte for saken vŒr og fungere som et taler¿r til resten av samfunnet. 
Derfor kunne ikke kortene blandes: RAU mŒtte v¾re det forumet som jobbet med holdningsskapende og ordin¾rt organisasjonsarbeid, uansett hva folk mŒtte mene om det Œ jage nazistene fra gata. Uavhengig av hva folk pŒ forskjellige mŒter kan ha trodd eller fŒtt inntrykk av, har aldri RAU-allm¿tet blitt brukt til Œ planlegge fysiske angrep pŒ nazistene. De Œpne allm¿tene hadde vel heller ikke v¾rt det smarteste stedet Œ planlegge slik aktivitet dersom noen skulle ha ¿nsket det.

NŒvel, sŒ alle er enige da?
Helt fra dannelsen har det v¾rt aktivister i RAU med forskjellige synspunkter pŒ fysiske konfrontasjoner med nazistene. Diskusjonene har til tider gŒtt sv¾rt heftig for seg pŒ allm¿tene. Allm¿tet har aldri kunnet enes om at den universale l¿sningen er Œ banke opp nazistene hver gang de viser seg. Samtidig har en aldri kunnet enes om at den riktige strategien er Œ l¿pe unna nazistene, eller spille martyr og ta i mot den julinga som kommer. Begge synspunkter har likevel kunnet leve side ved side, fordi aktivistene til enhver tid har konsentrert seg om de oppgavene og den rollen RAU skulle ha i den antirasistiske motstanden. Ikke alle har kunnet godta dette. Vi har bŒde opplevd at folk har sluttet i RAU i frustrasjon over manglende vilje til Œ distansere organisasjonen fra dem som slŒss med nazistene pŒ gata, og at folk har forsvunnet fra RAU fordi de har f¿lt seg dŒrlig behandlet av folk med pasifistiske holdninger fordi de har slŒss med nazistene eller argumenterte for dette.

Hva er vold?
Denne diskusjonen er heller ikke sŒ svart/hvitt som den kan virke. De aller fleste mennesker erkl¾rer seg automatisk som motstandere av vold. Men gŒr vi n¾rmere inn pŒ hva folk egentlig mener, ser en raskt at de fleste forsvarer enkelte voldshandlinger, men er imot andre. Er det vold nŒr norske soldater er med Œ slippe bomber over Kosovo? NŒr barn i Norge blir sjuke fordi de mŒ v¾re inne i klasserom med elendig inneklima? NŒr flyktninger holdes i varetekt i mŒneder og Œr i norske fengsler fordi de av ulike grunner ikke kan bevise identiteten sin? NŒr politiet slŒr ned en demonstrasjon med tŒregass og k¿lleslag? NŒr kjendiser heller ¿l over politikere de ikke liker? Eller er det vold Œ kaste egg pŒ dem som gir nazistene legitimitet? Stille seg fysisk i veien for et rasistisk opptog? Eller sabotere en buss som skal frakte nazister pŒ vei til en markering hvor sjansen er stor for at de selv vil overfalle og angripe folk? Hvor folk setter grensene er h¿yst forskjellig, og selv om vi skulle bli enige om at det er riktig Œ ta opp kampen om gata med nazistene, vil vi aldri kunne enes helt om hvordan dette skal gj¿res. Men en viss forstŒelse for i hvert fall hva som er uakseptable strategier og handlinger, bŒde taktisk og moralsk, finnes likevel innad i den antirasistiske bevegelsen i Norge. Dette skal vi komme tilbake til.

Naiv begynnelse
Hvor folk setter grensene og hva slags virkemidler de er villige til Œ ta i bruk varierer selvsagt med situasjonen en er i og hvor “desperat” en blir. De dominerende holdningene i lokalsamfunnet og innad i RAU har selvf¿lgelig ikke stŒtt stille. Da RAU ble dannet var nok de dominerende oppfatningene i organisasjonen noe naive. Mange mente at vi burde skaffe oss en sŒ snill og pen fasade utad som mulig, for Œ tekkes sŒ mange forskjellige folk en kunne. Vi mŒtte fŒ kommunen, politiet og media pŒ vŒr side. VŒrt f¿rste vedtak var da ogsŒ at vi skulle v¾re en organisasjon som ikke stod for fysiske metoder i den antirasistiske kampen. For noen var dette et resultat av en moralsk vurdering, men for de fleste var nok dette like mye en taktisk vurdering – vi burde ha et slikt vedtak sŒ folk utenfra skj¿nte hva vi skulle, og ikke skulle, bruke organisasjonen til.
Det skulle imidlertid vise seg Œ ikke v¾re sŒ lett Œ fŒ anerkjennelse; RAU ble ansett som en trussel. At ungdom i H¿nefoss for f¿rste gang pŒ mange Œr organiserte seg og begynte Œ stille krav, fikk makteliten til Œ reagere mot oss. St¿tten til det antirasistiske arbeidet var ikke akkurat overveldende. Ikke skj¿nte de hva ungdom maste om med rasisme og naziterror. Det var i hvert fall ikke et problem hjemme i deres trygge stue! Men nŒr vi ble stemplet som “like ille” som nazistene og fikk skylda for alt som mŒtte skje med nazistene i byen var det mange som ikke brydde seg om hetsen mot oss. Folk som kom pŒ RAU-m¿tene visste selv at det ikke ble gjort forberedelser til gatekamper her. Det var for mange viktigere Œ ikke isolere seg fra dem som sloss med nazistene pŒ gata enn Œ tilfredsstille etablissementet med ikkevolds-retorikk nŒr de var mot oss uansett.

Vold gir oppmerksomhet
Uavhengig av hva folk mŒtte ha som prinsipp, og hva RAU eller andre organisasjoner mŒtte mene om dette, har det i H¿nefoss blitt gjort endel erfaringer med nazister pŒ gateplan. Mange av oss har v¾rt midt oppi eller fulgt bŒde sammenst¿t som har skapt store avisoverskrifter, og mindre dramatiske episoder. De f¿rste erfaringer pŒ gata var hvordan vellykkede mobiliseringer mot nazistene pŒ gata virket styrkende for selvtilliten for antirasister. NŒr stadige konfrontasjoner med nazistene til slutt kulminerte med at en av nazistenes biler ble smadret etter provokasjoner utenfor den antirasistiske konserten i november 1994, sŒ vi ogsŒ raskt hvor stor oppmerksomhet vold skaper i samfunnet. Plutselig var “alle” interessert i hva som foregikk pŒ gata i H¿nefoss. En lang rekke landsdekkende og lokale medier omtalte hendelsene. Fokus ble satt pŒ rasismeproblemene i kommunen. Noe av det samme lŒ nok ogsŒ bak da Antifascistisk Aksjon (AFA) knuste vindusruter pŒ politistasjonen i H¿nefoss og tok ansvar for aksjonen i en pressemelding. Lenge hadde det v¾rt umulig Œ trenge gjennom sensuren i politiet og Ringerikes Blad med informasjon om den omfattende terroren nazistene gjennomf¿rte i ly av kommunenes “de er alle like ille”-politikk. Det skulle ikke mer til enn et par knuste ruter for Œ fŒ oppslag og sette s¿kelyset pŒ problemene.

Uniformering som rekrutteringsmetode
�rsskiftet 1994/95 var en spesiell tid. RAU hadde nŒdd mŒlet om Œ sette rasismeproblemet pŒ dagsorden, men debatten og kommunens linjevalg tok som vi f¿r har beskrevet en skadelig retning. PŒ denne tida hadde det bygd seg opp et stort og mangfoldig antirasistisk milj¿. Dette milj¿et, ikke bare de som drev med organisert arbeid, merket det aktive nazimilj¿et. PŒ gateplan sŒ en at kommunens l¿sninger, eller mangel pŒ l¿sninger, ikke virket. Og da ble verken ikkevoldskreftene innad i RAU eller i lokalsamfunnet h¿rt pŒ. Nazistene ble nemlig pŒ denne tida en st¿rre og sterkere trussel mot ungdom de definerte som hatobjekter, og disse mŒtte nŒ slŒss med nazistene.
Etter at nazistene offentlig gikk ut i januar 1995 og proklamerte den nye organisasjonen Norsk Patriotisk Ungdom, markerte de enkelte medlemmene seg stadig oftere ved Œ sprade gjennom byen, eller m¿te opp pŒ skolen, if¿rt full naziskinhead-uniform. Slik ville de bli en akseptert del av bybildet, og framstŒ som “sterke” og dermed lettere rekruttere aktive medlemmer og sympatis¿rer omkring seg. Noe som igjen ville bety flere overgrep pŒ m¿rkhudede og annen ungdom som tilh¿rte det antirasistiske milj¿et. Dette var altsŒ ikke bare et politisk problem, men med nazistenes brede fiendebilde ogsŒ et reelt sp¿rsmŒl om hvor trygge deler av Ringerikes befolkning kunne v¾re.
Ungdom i det antirasistiske milj¿et m¿tte trusselen ved sj¿l Œ dominere bybildet. Antirasister ble ofte igjen i sentrum etter skoletid, og kunne dermed starte spontandemonstrasjoner nŒr uniformerte nazister dukket opp. Etter hvert ble det ikke lett Œ v¾re Œpen nazist i H¿nefoss. Virkeligheten for nazister nŒr de viste seg, var konsekvent Œ bli m¿tt med skjellsord, at folk samlet seg rundt dem og viste dem ut av byen, eller i verste fall spytting pŒ Œpen gate. 
Slik kunne nazistene tallmessig feies av banen uten at de beh¿vde Œ fŒ skadet annet enn stoltheten sin. Lokale krefter holdt dette gŒende en stund, og sommeren 1995 holdt nazistene seg borte fra H¿nefoss sentrum.

Nazister pŒ demo
Trass i at nazistene fram til 1996 bestandig sendte nazisympatis¿rer for Œ provosere og observere ved demonstrasjonene vŒre, har det egentlig aldri v¾rt noen episoder rundt dem som har fŒtt s¾rlig oppmerksomhet. Det at nazistene aldri har utgjort noen umiddelbar trussel mot de mange antirasistiske arrangementer og demonstrasjoner som har blitt gjennomf¿rt i H¿nefoss, har nok hatt bakgrunn i at vi bestandig har v¾rt mange. Men like fullt kan det bunne i at nazistene visste at ungdom i det antirasistiske milj¿et var forberedt pŒ Œ forsvare seg og m¿te dem fysisk.

Paradoksale innr¿mmelser
Det er ikke bare et gode at en har styrke til Œ stille makt bak kravet om en nazifri tilv¾relse. Fysisk maktbruk mot et annet menneske, som n¿dvendigvis foregŒr mot dennes vilje, er et overgrep. Og vold betyr at en skader noen – det er en destruktiv kraft, og rett og slett farlig. Vi ¿nsker jo nettopp et samfunn uten vold, maktbruk og undertrykking. Da er det paradoksalt Œ innr¿mme at ungdoms bruk av fysisk maktbruk er en del av grunnen til at nazistene ikke fikk grep pŒ H¿nefoss. Den type maktbruk vi i dette kapittelet fors¿ker Œ forklare som en viktig faktor for nazimilj¿ets nederlag pŒ Ringerike, er ikke sansel¿s individuell vold, men mŒlrettet kollektiv og politisk motivert maktbruk. Det dreier seg ikke om enkeltpersoners supermann-innsats for Œ gj¿re gatene trygge for alle andre, men et massivt krav som det blir satt makt bak. Men det at fysisk maktbruk i ett tilfelle f¿rte til noe bra, betyr ikke automatisk at en kan overf¿re dette middelet til Œ nŒ mŒl pŒ andre omrŒder. Vold kan for eksempel aldri v¾re en akseptert form Œ ordne opp i personlige uoverensstemmelser pŒ.
Vi kan l¾re noe av nazistenes feilslŒtte volds- og terrorbruk. Den viste at det absolutt ikke er slik at jo grovere vold, desto bedre effekt. Nazistenes grove og virkelighetsfjerne terroranslag virket kun mot sin hensikt i den situasjonen som var pŒ H¿nefoss nŒr de ble gjennomf¿rt. Overfallet ved en ¿de jernbaneovergang i Follumbyen januar 1996, hvor en gutt var n¾r ved Œ bli drept, er det beste eksemplet. Nazimilj¿et hadde pŒ denne tida ikke kontroll over gata, men ¿nsket Œ vinne den, som de proklamerte i Ringerikes Blad i januar 1996. De hadde riktignok h¿yt aktivitetsnivŒ pŒ denne tiden, men all oppmerksomheten rundt dem 
skapte motreaksjoner fra flere hold. Enda svakere stod de pŒ gata da nazistrategene i all sin brutale dumskap angrep en iransk smŒbarnsfamilie ved Œ kaste gassgranater inn i huset deres i oktober 1996. NŒr de uten styrke til Œ f¿lge opp pŒ gata begŒr en handling ingen ungdom med beina plantet i virkeligheten kjenner seg igjen i, sier det seg sj¿l at det ikke f¿rer til noen nyrekruttering. Det er et ganske stort skritt for de aller fleste Œ gŒ inn i et sŒ ekstremt milj¿. Uten st¿rre spillerom enn de smŒ og hemmelige terroraksjonene sine, kunne ikke nazistene vokse.

En liten felle
Det trenger ikke kun v¾re organiserte antirasister som blir offer for nazistenes voldskultur, men andre som vil mŒtte forsvare seg fysisk mot deres angrep. Og selvf¿lgelig vil noen klare Œ ta igjen. Det er dette vi snakker om nŒr vi tidligere har hevdet at nazister som markerer seg i et lokalmilj¿ vil fŒ juling uansett hva den antirasistiske organisasjonen pŒ stedet mŒtte mene om det. Antirasistiske aktivister pŒ et sted med et nazimilj¿ kan raskt risikere Œ havne i konfrontasjoner med nazistene, enten de vil det selv eller ikke. Da er det dumt Œ fraskrive seg muligheten til Œ forsvare seg. Det er mange eksempler pŒ at framtredende medlemmer av profilerte ikkevoldelige antirasistiske organisasjoner har mŒttet forsvare seg fysisk mot nazister. Mange av disse har blitt stemplet som hyklere i pressa og konfrontert med sin ikkevolds-profil i etterkant. RAU organiserte aldri konfrontasjoner med nazistene, RAU tok seg av det andre arbeidet. Men vi var aldri en organisasjon for Œ fremme pasifisme.

Stadige motreaksjoner
Som en motsetning til nazistenes fors¿k pŒ Œ vinne styrke gjennom elitistiske terroraksjoner alene, ser vi at mŒlrettet, massiv og kontinuerlig antirasistisk motstand virket for Œ fjerne nazistene fra gata. Poenget er ikke Œ skamslŒ dem, men at mange stadig gj¿r det klart for dem at de er u¿nsket i n¾rmilj¿et og at svineriet de driver med ikke er akseptert. Slik vil nazistene likevel f¿le ubehagelig motstand, og terskelen for sympatis¿rer til Œ tre inn i nazistenes rekker blir h¿yere. Folk har forskjellige mŒter Œ gj¿re dette pŒ. PŒ H¿nefoss ble det som vi har beskrevet en vanlig foreteelse at nazistene ble h¿ylytt konfrontert med sine handlinger og meninger, skjelt ut, spytta pŒ eller vist veien ut av byen gjennom spontanmobiliseringer. Nazistene visste ogsŒ at alt de gjorde f¿rte til umiddelbare motreaksjoner pŒ en eller annen mŒte fra lokale ungdommer og antirasister. Det var aldri noen enkel sak Œ stŒ fram som nazist i H¿nefoss. 
Et ofte gjentatt argument er at den antirasistiske saken mister st¿tte nŒr antirasister m¿ter nazister med ulike former for fysiske maktmidler. Det en da overser er at nazimilj¿er ikke bygges opp pŒ en omfattende st¿tte i befolkninga, men pŒ et lite mindretalls fysiske makt. Holdningene i samfunnet kan v¾re aldri sŒ gode uten at det hjelper nazistenes ofre, sŒ lenge ingen setter foten ned for nazistene. Men det er en like d¿df¿dt strategi kun Œ m¿te nazistene fysisk uten Œ s¿rge for Œ ha ryggdekning i eget milj¿, og en viss forstŒelse ellers i samfunnet.

VŒr styrke
Som vi beskriver tidlig i kapittelet er det ikke lett Œ sette grenser for hva som er akseptert og ikke akseptert vold for den enkelte. Men vi kan slŒ fast at det til tross for at nazistene i H¿nefoss ikke hadde skrupler med Œ benytte metoder som ligger milevis unna hvor langt det antirasistiske milj¿et var og er villig til Œ gŒ, som bruk av skytevŒpen, sprengstoff o.l., beskyldte mange det antirasistiske milj¿et for Œ v¾re “like ille”.
Den antirasistiske bevegelsens styrke er at vi er mange og kan samle st¿tte. VŒrt mest brukte svar pŒ nazistenes terror har bestandig v¾rt massemobiliseringer.
Nazistene i H¿nefoss hadde sitt hovedrekrutteringsgrunnlag blant utilpass ungdom i opposisjon som ikke hadde mye Œ miste ved Œ s¿ke til nazimilj¿et. Uansett hvor bevisst vi har v¾rt pŒ det, kan det nŒ se ut som om en av RAU og det antirasistiske milj¿et i H¿nefoss sine viktigste prestasjoner har v¾rt Œ stoppe denne rekrutteringa gjennom Œ fŒ fotfeste nettopp i disse milj¿ene. Fra 1996 stoppet nyrekrutteringa til nazimilj¿et totalt opp i H¿nefoss. Det vi sŒ var at ungdom fra milj¿er som tidligere hadde blitt rekruttert av nazistene etter hvert kom til oss i stedet. VŒre motstandere har brukt mye energi pŒ Œ stemple RAU som en samlingsplass for p¿bler og voldelig ungdom. Dette fikk en effekt de sj¿l ikke kan ha ¿nsket; vi ser at vi antageligvis nettopp kan takke “p¿bel”- og “volds”-stempelet vi fikk for at disse ungdommene i H¿nefoss har kommet til oss. Dette er noe Œ tenke pŒ for de som tror at venstresida eller antirasister taper pŒ Œ stille radikale krav og holde pŒ kontroversielle standpunkter. I byer hvor den mest framtredene antirasistiske organisasjonen for ungdom har satset alt pŒ Œ fŒ en snill, ufarlig og tildels martyrfasade, har de endt opp med denne type ungdom som sympatis¿rer. Dette har f¿rt til at de verken har klart Œ fŒ fotfeste i milj¿ene hvor nazistene tradisjonelt rekrutterer fra, eller Œ bygge opp egen selvtillit og styrke. 
Antirasismen presenterte dessuten en annen kanal Œ rette ungdoms misn¿ye mot: De som er ansvarlige for elendigheten, og ikke mot syndebukken m¿rkhuda, som oftest er de st¿rste ofrene for arbeidsledighet, diskriminering i boligmarkedet og ikke minst andre former for rasisme. � skape vŒrt eget milj¿ gjennom et antirasistisk engasjement, har v¾rt b¾rebjelken i RAU. Antirasistene dominerte i skolene, pŒ fritidsklubbene og i bybildet generelt.

En del av historien
RAU har verken isolert seg fra andre organisasjoner, partier og liknende, eller fra ungdom som har f¿lt seg n¿dt til Œ slŒss med nazistene pŒ gata. Etter sommeren 1997 var det ikke lenger noen rasistisk organisering i H¿nefoss. Etter dette har det kun v¾rt tilreisende nazister som har markert seg i byen. Nazistene hadde liten mulighet for nyrekruttering i et ungdomsmilj¿ dominert av antirasistisk ungdom og deres aktiviteter.
Uansett hva RAU eller andre prinsipielt mŒtte mene om linjevalg, er det ikke til Œ komme utenom at dette er en del av historien om hva som har skjedd pŒ H¿nefoss. Sp¿rsmŒlet er like mye om kampen mot nazismen pŒ H¿nefoss kunne v¾rt vunnet om ungdom hadde latt seg pasifisere fra Œ yte nazistene motstand pŒ gateplan, som om den kunne ha vunnet uten en antirasistisk organisasjon som kunne samle st¿tte fra lokalsamfunnet og drive kampen. Ungdom i H¿nefoss overlot aldri gata til nazistene, trass i sterkt press fra etablissementet, krefter pŒ venstresida og innad i den antirasistiske bevegelsen. En av l¾rdommene vi kan trekke av denne historien er at det er mer hensiktsmessig for en antirasistisk organisasjon Œ forklare hvorfor nazister fŒr juling, enn Œ splitte motstanden ved Œ ford¿mme dem som stŒr for denne delen av kampen, eller benekte at den foregŒr. � gŒ fra Œ v¾re et sted hvor rasistiske holdninger hadde fritt spillerom, til Œ bli en by med et stort og kreativt antirasistisk ungdomsmilj¿, kan ikke vurderes som annet enn full seier for H¿nefoss. Vi som skriver og leser denne boka mŒ v¾re ¾rlige nok til Œ innr¿mme at H¿nefoss' historie har l¾rt oss noe. 
Hva skal vi ellers med historie?

FRITT SPILLEROM
Et haltende nazimilj¿ falt sommeren 1997 fra hverandre en gang for alle. Igjen sto et sterkt antifascistisk ungdomsmilj¿ med en vunnet kamp. Det var ingen i nazimilj¿et som var klare for Œ ta konsekvensene ved Œ pr¿ve Œ reise seg igjen. I en ny politisk situasjon ble RAU ogsŒ noe annet. Uten et akutt naziproblem Œ forholde seg til, fikk gamle og nye aktivister nŒ muligheten til Œ sette den lokale kampen mot nazisme i et st¿rre perspektiv. Dette ser en gjennom det vide spekteret av saker en ny generasjon RAU-aktivister nŒ skulle engasjere seg i, som kvinnekamp, internasjonal solidaritet og kampen for selvstyrt ungdomshus. 
NŒr en engasjerer seg i flere saker f¿rer det naturligvis til at det stilles st¿rre krav til folk enn at kun skal “v¾re mot rasisme”. Forandringen ble for stor for noen, mest for dem som kun identifiserte seg med antirasismen. Men for andre var det godt Œ finne et radikalt og alternativt milj¿ i H¿nefoss. Her skal du fŒ lese om hva vi har drevet med siden da!

L¿rdag 9. august 1997
Carl I. Hagen kom til H¿nefoss for Œ reklamere for Fremskrittspartiet i forbindelse med stortingsvalget. RAU ville vise at vi ikke lar rasister stŒ og spre propagandaen sin uten motstand, og mobiliserte for f¿rste gang til motdemonstrasjon mot Frp, under slagordet “Ikke la deg lure!”. Da Hagen gikk opp pŒ scenen pŒ S¿ndre Torg fikk han raskt selskap av folk med banner med teksten “Frp legitimerer rasisme”.

L¿rdag 8. november 1997
Denne kvelden markerte om lag 35 maskerte tilreisende nazister Krystallnatta med Œ marsjere gjennom H¿nefoss. Om ikke annet demonstrerte de at det var fŒ eller ingen nazister igjen pŒ Ringerike: Marsjen hadde minimal lokal tilslutning. Mens nazistene herjet rundt i gatene, truet med det som viste seg Œ v¾re en uekte pistol og jaget folk rundt som de ville, holdt politiet en gjeng ungdommer innelŒst pŒ fritidsklubben i sentrum. 
Ungdommene, som var pŒ konsert med antirasistisk profil arrangert av den kommunale ungdomsklubben FritidsgŒrden, fikk ingen beskjed om hvorfor de plutselig var omringet og innesperret av politimenn med skjold og k¿ller. Likevel var mange av ungdommene senere pŒ kvelden med og jagde nazistene fra H¿nefoss, etter at de ubudne gjestene hadde delt seg opp i mindre grupper. 
Et fŒtall av ungdommene som jagde nazistene hadde hatt kontakt med RAU eller det antirasistiske milj¿et f¿r. De syntes ikke Œ akseptere at nazister spankulerte rundt i gatene i byen. Politiet grep ikke inn i nazistenes herjinger i H¿nefoss, ikke f¿r nazistene kj¿rte bort fra byen. Da klarte nemlig to av bilene deres Œ kollidere med hverandre (!), slik at det ene bilen ble ukj¿rbar, og alt lŒ klart for politiet. I to av de fem bilene fant politiet hjelmer, tŒregass, k¿ller, slagvŒpen, naziflagg og politiradioer. 
I alt 10 nazister ble arrestert. Det viste seg senere at politiet i Oslo hadde stoppet de samme nazistene tidligere pŒ dagen da de lastet utstyret inn i bilene sine. Da de fortalte at de skulle pŒ privatfest, lot politiet dem kj¿re uten Œ gj¿re beslag av vŒpnene og nazieffektene.

S¿ndag 9. november 1997
RAU arrangerte demonstrasjon til minne om Krystallnatta. Trass i mangelfull mobilisering kom om lag 150 personer. Mange av ungdommene som hadde v¾rt med Œ jage nazister for f¿rste gang dagen f¿r, stilte seg pŒ sidelinjen for Œ se pŒ toget. Foruten appeller fra RAU og Internasjonale Sosialister (IS), kom Aksjon Stopp Nazistene (ASN) fra Asker for Œ delta i demonstrasjonen.  ASN fortalte om problemene de har hatt med naziaktivitet i sitt n¾rmilj¿.

L¿rdag 29. november 1997
Den f¿rste konserten mot rasisme etter at en ny generasjon RAU-aktivister startet opp igjen ble holdt i Arnemannsveien, og 200 nye og gamle fjes dukket opp.

Torsdag 4. desember 1997
I etterkant av nazimarsjen ville vi markere vŒr avsky pŒ en bredest mulig mŒte, og tok initiativ til et folkem¿te. HŒpet var Œ fŒ i gang Aksjon Stopp Nazistene ogsŒ pŒ Ringerike. Vi fikk med oss LO Ringerike, Norsk kommuneforbund, Skolenes Landsforbund og Internasjonale Sosialister. Vi delte ut over 1000 l¿pesedler, hengte opp mange plakater og gikk til avisa. Alt strevet var da ogsŒ vellykket: BŒde unge og godt voksne, foreldre og besteforeldre m¿tte opp i stort antall og fylte opp storsalen i Samfunnshuset. Historiker Helge Ryggvik fra Oslo fortalte hvorfor nazismen ikke fikk s¾rlig god grobunn i Norge f¿r og under andre verdenskrig. Ryggvik konkluderte med at det er viktig Œ ta nazismen som den kreftsvulsten den er og fjerne den mens den ennŒ er liten. Arrang¿rene holdt hvert sitt innlegg der de agiterte for at rasisme og nazisme mŒ bekjempes. Men det store sp¿rsmŒlet var hvordan og med hvilke midler? Ap-representanten mente at problemet lŒ i fremmedfrykt og fordommer hos uvitende mennesker, og at hovedoppgaven mŒtte v¾re Œ spre nestekj¾rlighet. For flertallet i forsamlinga virket det absurd at det var dette han grep fatt i, Žn mŒned etter at nazister hadde herjet i H¿nefoss. M¿tet oppfattet innlegget som et fors¿k pŒ Œ vri debatten bort fra temaet hvordan bekjempe nazisme, og en debatt om virkemidler i kampen for Œ stoppe fascisme i Norge br¿t l¿s. En l¾rer som reiste seg i salen oppsummerte debatten pŒ denne mŒten: “Vi skal v¾re sŒ mange at vi slipper Œ bruke knyttneven. Men vi skal ha den klar!”. To gutter fremf¿rte en sketsj under m¿tet som handlet om hvordan noen mennesker tviholder pŒ sine fordommer og fŒr dem forsterket gjennom media. De konkluderte med Œ knuse en TV. 
Etter m¿tet satt vi igjen med flere lister med navn pŒ personer som ville inngŒ i Aksjon Stopp Nazistene-nettverket og bli kontaktet ved demonstrasjoner, konserter, m¿ter osv. M¿tet var vellykket. Ikke bare fordi sŒ mange mennesker m¿tte opp, men ogsŒ fordi partier som Arbeiderpartiet kom for Œ v¾re der det skjer og markere seg. Det viste at RAU nŒ var blitt en organisasjon som partiene og organisasjonene rundt mŒtte ta pŒ alvor og forholde seg til. 
Det var ogsŒ nye toner Œ h¿re i RBs lederartikkel dagen etterpŒ: “Det er n¿dvendig Œ vise at vi ikke bare trekker pŒ skuldrene og snur oss bort [...] Vi er overbevist om at massiv motstand nytter”.

Onsdag 17. desember 1997
RAU var med pŒ en landsomfattende banneraksjon mot statlig rasisme. Bannerne ble hengt opp ved alle innfartsveiene til H¿nefoss, og l¿d: “45 millioner mennesker pŒ flukt i verden, hvor mange tar vi inn?”.

Onsdag 4. februar 1998
I forbindelse med en rettssak i Ringerike herredsrett tok Kjell Arne Karlengen med seg noen meningsfeller, deriblant Fritt Forum-redakt¿r Michael Knutsen, til H¿nefoss. 
Etter at han hadde vitnet, stilte han seg utenfor retten og tok bilder av antirasister. En antirasist ble to Œr tidligere d¿mt for Œ ha tatt bilde av nazisten Werner Holm pŒ samme sted. Det ble gitt beskjed til politiet, men nazistene har fortsatt bildene.

S¿ndag 8. mars 1998
Da den internasjonale kvinnedagen n¾rmet seg fant RAU ut at det var pŒ tide Œ markere seg sterkere i kvinnesp¿rsmŒl. 
PŒ denne tiden var det mye diskusjoner pŒ Ringerike om privatisering og kontantst¿tta, som s¾rlig rammer kvinner, og 8. mars var et perfekt tidspunkt Œ protestere mot begge deler. BŒde jenter og gutter, hovedsakelig fra RAU og Internasjonale Sosialister, mobiliserte til et 8. mars-tog gjennom H¿nefoss under parolene “Knus sexismen”, “Seks timers arbeidsdag”, “Nei til privatisering” og “Gratis barnehager, nei til kontantst¿tte”. Om lag seksti personer gikk i tog pŒ kvinnedagen, en kampdag som ikke hadde blitt markert siden 1980-tallet.

L¿rdag 21. mars 1998
RAU arrangerte en st¿ttekonsert til inntekt for Zapatist-oppr¿ret i Chiapas, Mexico. 300 ungdommer sŒ B¿yen Beng, Gatas parlament, Spooks, Homeless og Swingers, som alle spilte gratis for Œ st¿tte EZLN. Denne geriljabevegelsen tok 1. januar 1994 til vŒpen for Œ beskytte seg mot overgrep fra den meksikanske h¾ren og stille makt bak kravene om bedre levekŒr og grunnleggende menneskerettigheter for indianerne i Chiapas. Innimellom musikken fikk publikum h¿re appeller om situasjonen i den fattige provinsen s¿r i Mexico. Suksessen ga RAU et overskudd pŒ 3500 kroner som ble gitt til st¿ttegruppa for Chiapas i Norge. Til og med Ringerikes Blad syntes det var prisverdig nŒr vi satte “... det lokale, antirasistiske arbeidet inn i et st¿rre perspektiv ...” (leder, RB, 23. mars).

L¿rdag 28. mars 1998
Den 17 Œr gamle kirkeasylanten Ali fra Iran ble kidnappet av norsk politi for Œ sendes ut av landet. BŒde mŒten det ble gjort pŒ og grunnen til at det skjedde vakte landsdekkende oppmerksomhet og vrede blant mange enkeltpersoner, organisasjoner og partier. Samme dag som kidnappinga ble kjent satte RAU i gang en underskriftskampanje i H¿nefoss mot utvisninga, og vi deltok i demonstrasjonene og protestene som ble arrangert i Oslo.

Mandag 27. april 1998
En gjeng med ungdommer, blant dem flere fra RAU, gikk ut i RB for Œ fortelle at kampen for selvstyrt ungdomshus nŒ skulle bli tatt opp igjen. De startet en egen gruppe som skulle slŒss for ungdomshus med m¿ter, konserter, underskriftslister osv. Gruppa var i m¿ter med kulturtjenesten, ordf¿rer Kolbj¿rn Kv¾rum, fritidslederen i kommunen og Lions. Kampen for selvstyrt ungdomshus pŒ Ringerike har pŒgŒtt med varierende styrke siden kommunevalget i 1991. RAU hadde siden oppstarten i 1994 ansett det dŒrlige ungdomstilbudet som en del av forklaringa pŒ rasismeproblemet i H¿nefoss, og stadig gjentatt kravet om ungdomshus. 1. januar 1999 sŒ vi resultatet: Vi fikk et selvstyrt ungdomshus i et gammelt diskoteklokale i utkanten av sentrum!

L¿rdag 16. mai 1998
I forkant av 17. mai ringte vi rundt til utleiesteder og advarte eierne om at nazister planla en konsert pŒ ¯stlandet. Nazistene gjorde faktisk fors¿k pŒ Œ leie konsertlokalet Arnemannsveien i H¿nefoss, men kulturtjenesten gjennomskuet dem som en f¿lge av advarslene vi hadde sendt ut. De greide likevel Œ leie Rykkinhallen i B¾rum til 16. mai. Antirasister i Oslo mobiliserte for Œ stoppe nazikonserten, noe politiet gjorde pŒ egen hŒnd etter Œ ha fŒtt beskjeden om at n¾rmere 400 antirasister var pŒ vei for Œ hindre arrangementet. Mange aktivister fra RAU var med i demonstrasjonen. Senere pŒ kvelden arresterte politiet 40 av de 80 nazistene som deltok pŒ konserten. Nazistene oppsummerte bittert feiringa av nasjonaldagen som en total fiasko pŒ sine diskusjonssider pŒ internett.

S¿ndag 17. mai 1998
Nazisten Werner Holm reiste sammen med Œtte av sine svenske meningsfeller til H¿nefoss for Œ markere seg. De trampet rundt i byen, hilste pŒ Hitler og lagde kvalm. Politiet stoppet flere lokale antirasister pŒ gata, noterte navn og ba dem om ikke Œ mobilisere mot nazistenes framst¿t. De var tydelig redde for sammenst¿t. Etter at nazistene ble avvist pŒ et utested pŒgrep politiet nazistene og sendte dem ut av byen. Etter dette fulgte en periode uten noen spesielle hendelser, men hvor bŒde RAU og milj¿et rundt opplevde en klar vekst. 
Det var ogsŒ i denne perioden at RAUs medlemsblad REAGER ble gjort om. De som laget bladet f¿lte ikke at rammene RAU gav var vide nok, og gjorde derfor om bladet til et uavhengig antifascistisk organ. Samtidig fortsatte arbeidet for, og debatten rundt, selvstyrt ungdomshus for fullt.

Mandag 9. november 1998
PŒ denne datoen var det 60 Œr siden det som senere har blitt kalt Krystallnatta. Mobiliseringa til Œrets markering startet tidlig. NKP, IS, SV, LO Ringerike, NKF, Aksjon Stopp Nazistene, L¾rerforbundet og Aksjonsgruppa for selvstyrt ungdomshus tilsluttet seg arrangementet. NKF sendte ut et brev til alle sine tillitsvalgte i kommunen helt gratis, noen holdt appeller i klasserommene, og pŒ et l¾rerm¿te pŒ H¿nefoss vg. skole. Dette, sammen med l¿pesedler og plakater, gjorde mobiliseringa bred, og om lag 250 mennesker gikk i fakkeltog under parolen “Vi glemmer aldri – knus nazismen!”. Appellene fra RAU, IS, Human-Etisk Forbund, Aksjon 
Stopp Nazistene og NKP la mye vekt pŒ at selv om det var 60 Œr siden Krystallnatta, betydde ikke det at fascisme, nazisme, rasisme og etnisk rensning h¿rer fortiden til, for det er sprell levende ogsŒ i dag. 
Trass i vŒr mobilisering blant voksne, var det stort sett ungdom som m¿tte opp. Da RB i sin dekning brukte et sitat fra en av appellantene som overskrift, “Flau over de voksne”, var det ikke upassende. Etter demonstrasjonen var det antirasistisk kafŽ i Arnemannsveien. Det kom aldri nazister til H¿nefoss den dagen. 30 nazister reiste i stedet til Mysen for Œ markere seg, siden dette var et sted uten noen lokal antirasistisk demonstrasjon dette Œret.

L¿rdag 14. november 1998
Helgen etter demonstrasjonen mot nazisme pr¿vde en gjeng pŒ rundt 15 tilreisende nazister, med nazisten Werner Holm i spissen, Œ markere seg i H¿nefoss. De inntok den lokale puben Bar2B der mange i det antirasistiske milj¿et vanket. Nazistene kom i slŒsskamp med fire antirasister pŒ puben. En av antirasistene var sjansel¿s mot fem nazister som banket ham opp pŒ toalettet. Men antirasistene og vaktene gjorde motstand og nazistene ble til slutt jagd pŒ d¿r. Da det ble kjent hvem som var i byen, samlet det seg mye folk i sentrum. Etter dette ble det satt i gang en underskriftskampanje mot politiet. Den oppfordret dem til ikke Œ henlegge denne saken ogsŒ, slik de har gjort med alle de andre grove voldssakene nazister har ut¿vd mot antirasister. Ideen om listene utl¿ste store diskusjoner om hvor riktig det var Œ gj¿re det. Noen mente at man ved Œ stille krav om at politiet ikke skulle henlegge saken, ville bli oppfattet som om vi st¿ttet det rettssystemet vi har i dag. Det kunne virke som om vi hadde tillit til politiet og at vi mente at fengsel var en riktig mŒte Œ l¿se problemet pŒ. Flere hevdet ogsŒ at det Œ slŒss for at politiet skulle intensivere arbeidet med denne saken var Œ se pŒ nazivold og nazisme generelt som et kriminalitetsproblem og ikke som et politisk problem, og pŒ den mŒten “overlate” kampen mot nazisme til politiet. Argumentene for listene var at de kunne vise politiets likegyldighet, hvor lite vi trenger dem, og tydeliggj¿re at ordensmakta de siste Œrene har henlagt flere grove overgrep mot antirasister. Listene ville gj¿re folk oppmerksomme pŒ hva som foregikk rundt dem. Andre argumenterte for at listene ville fortelle politiet at vi ser alt de gj¿r. Noen syntes ikke at vi skulle gi navnene vŒre til politiet og pŒ den mŒten spare dem for masse arbeid. Andre argumenterte med at man mŒ kunne stŒ for det man mener og at politiet likevel kan skaffe seg navnene vŒre hvis de ¿nsker det. 
Det endte opp med at noen valgte ikke Œ skrive seg pŒ, mens de som var for listene noen dager senere leverte fra seg 700 navn pŒ politistasjonen. Da hadde ikke alle listene kommet inn til leveringsfristen. Det er fremdeles uenighet om dette var en vellykket aksjon. Men det den i hvert fall klarte, var Œ skape diskusjon – ogsŒ i lokalavisa.
Etter Œ ha fŒtt listene lot politiinspekt¿r Bj¿rn Erik Sem-Jacobsen 4. desember seg intervjue i avisa for Œ gjenta seg selv for ¿rtende gang: “For et par Œr siden ble det gjort en oversikt som viser at slike voldssaker er likt fordelt mellom grupperingene. Nemlig seks fra det h¿yreekstremistiske milj¿et og seks fra andre siden.” (Se ogsŒ kapittelet “Opp som en l¿ve - ned som en skinnfell”, red.) Sem-Jacobsen pr¿vde igjen Œ framstille kampen mot nazisme som en gjengkrig mellom to likestilte parter, og utsagnet f¿rte til en b¿lge av sinte leserinnlegg fra folk som var kraftig provosert over hans utspill. Debatten i RB om politiets holdning til nazismeproblemet varte i mange uker.

Fredag 4. desember 1998
RAU, i samarbeid med H¿nefoss Filmklubb og Ringerike Folkeh¿gskole, viste dokumentarfilmen “Zapatista”, etter at mange hadde tatt kontakt med oss for Œ fŒ mer informasjon om Chiapas. F¿r filmen holdt en aktivist fra st¿ttegruppa i Oslo en innledning om situasjonen i Mexico. Han hadde selv v¾rt solidaritetsarbeider i Chiapas f¿r han ble kastet ut av meksikanske myndigheter. Mange m¿tte opp, og de som ville fikk kj¿pe effekter som t-skjorter og hefter.

Torsdag 10. desember 1998
Amnesty-gruppa pŒ folkeh¿gskolen holdt fakkeltog for menneskerettighetserkl¾ringen som ble underskrevet 50 Œr tidligere. Selv om Amnesty egentlig ikke pleier Œ la andre holde appeller pŒ sine markeringer, fikk RAU lov til Œ holde en appell. Grunnen var at ledelsen mente at RAU hadde v¾rt med pŒ Œ holde moralen oppe i samfunnet pŒ Ringerike. Aktivister fra RAU deltok i fakkeltoget. Det var en annerledes opplevelse Œ gŒ pŒ fortauet hele veien, ikke h¿re et eneste slagord og ikke se en eneste politimann.
Fredag 22. og l¿rdag 23. januar 1999
Til sammen 400 betalende gjester deltok i feiringa av at vi hadde klart Œ kjempe til oss et selvstyrt ungdomshus i H¿nefoss, med en to dagers konsert. Vi fikk ogsŒ bes¿k av to unge politimenn som ga grei beskjed hvordan de sŒ pŒ lokal ungdom. Da de trampet inn pŒ konserten i full uniform, begrunnet de dette med at de mŒtte ta en kikk pŒ de framtidige klientene sine. Da de senere uttalte seg til Ringerikes Blad om ungdomshuset var de tydeligvis ikke i stort bedre hum¿r. Etter Œ ha fors¿kt Œ lage et stort nummer ut av en berusa ungdom, noen ¿lflasker pŒ gata og et tips om at noen var blitt tilbudt hasj, stod det til slutt i artikkelen: “Til RB sier en talsmann for H¿nefoss-politiet at nŒ er det veldig viktig at de som har ansvaret for driften av Ungdomshuset, skjerper kontrollen med dem som slipper inn. Hvis ikke, risikerer de at tiltaket blir stengt”. (RB mandag 25. januar). Til og med Ringerikes Blad reagerte pŒ dette og skrev pŒ lederplass: “... det ville v¾re urimelig Œ regne med at det ikke blir en eneste uheldig episode heretter. SŒ enkelt er det ikke Œ lage store arrangementer for ungdom. [...] ogsŒ politiet, mŒ ha forstŒelse for at ikke alt gŒr pŒ skinnene fra f¿rste dag ...” (Leder, RB, torsdag 28. januar).

Onsdag 24. mars 1999
Da Nato gikk inn pŒ Balkan og gjorde vondt verre reagerte RAU med Œ henge opp bannere pŒ alle innfartsveiene til H¿nefoss. Samme dag som de f¿rste Nato-bombene falt kunne ringerikinger lese dette pŒ vei fra jobb: “Hey, hey, USA, how many children did you kill today?”, “Hey hey USA how many families lost their homes today?”, “Nato ut av Balkan, Norge ut av Nato”, “Balkan – Natos nye skyteskive” og “Bondevik har blod pŒ hendene”. Vi sendte ogsŒ ut en pressemelding som forklarte hvorfor vi ikke st¿ttet Nato. Dette kom det masse reaksjoner pŒ, i form av leserinnlegg osv. 8. mai holdt RAU i samarbeid med RV, IS og SU en demonstrasjon mot krigen.

Politivold
Det er Œpenbart at vi blir sett pŒ som en torn i ¿yet av maktapparatet i kommunen, som garantert hadde funnet det mer behagelig at ungdom hadde tatt til takke med det de blir tilbudt. Kommuneledelsen skulle vel ogsŒ ha ¿nsket at vi holdt kjeft om overgrep i resten av verden, stilltiende eller aktivt st¿ttet av deres egne politiske partier. Klart vi mŒ regne med reaksjoner fra maktapparatet. Vi hadde jo tydelig sett hvor langt de var villig til Œ gŒ i Œ motarbeide oss (som vi dokumenterer i kapittelet “Tid for oppr¿r”, red.). Men det var heller overraskende Œ se hvordan politiet forholdt seg til oss lenge etter at H¿nefoss stod uten et lokalt nazimilj¿. Ved en rekke tilfeller i 1998 og -99 ble politiet anklaget, og anmeldt, for politivold og overgrep. Og i 1999 m¿tte politiet aktiv motstand fra ungdom i H¿nefoss som ikke fant seg i politiets aggressive stil og mistenkeliggj¿ring av unge folk. RAU og andre arrangerte flere demonstrasjoner og konserter mot politivold. Men dette fŒr vi heller vente med Œ utfylle til neste bokprosjekt ...

JENTER I KAMP
“Jeg har aldri h¿rt sŒ mange stygge ord komme ut av munnen pŒ en dame!”
			Politimann vitner i sak mot en antirasist i Ringerike herredsrett.

Da ungdom pŒ Ringerike organiserte seg i RAU, var et av de viktigste mŒlene Œ skape et ungdomsmilj¿ fritt for undertrykking. Hva da med undertrykkinga av halvparten av oss?
For noen av oss betydde “et ungdomsmilj¿ fritt for undertrykking” at vi ville skape oss et frirom fra rasismen, kvinneundertrykkinga, homofobien, ensrettinga og den hierarkiske tradisjonen som det norske samfunnet “utenfor” er preget av. I etterkant er det lett Œ se at forestillinga om at vi skulle oppnŒ disse holdningene i et helt milj¿ – uten spesielt mye debatt verken om hvordan eller hvorfor – var ganske naiv. Men selv uten denne debatten rundt de ulike motsetningsforholdene i samfunnet forbi hudfarge og kulturell bakgrunn, vokste det fram en svak bevissthet om at dersom en skulle ha et milj¿ fritt for trakassering, mŒtte en ta et oppgj¿r med forskjellsbehandlinga av menn og kvinner. Likevel fikk det fŒ synlige utslag de f¿rste tre Œrene, f¿r en ny generasjon jenter tok denne kampen pŒ alvor. 
Mange jenter var aktive og hadde mye ansvar i RAU den f¿rste tida. I motsetning til i andre ungdomsmilj¿er rundt oss var det stemning for at sterke jenter var greit, noe som gjorde det lettere for jenter Œ “ta plass” i organisasjonen. Kampen for Œ motarbeide kj¿nnsrollem¿nstrene i vŒrt patriarkalske samfunn, der menn dominerer og kvinner – vŒre meninger, arbeid og innsats – blir usynliggjort og undervurdert, gikk mye ut pŒ synliggj¿ring av jentene. Jenter var m¿teledere, appellanter, konferansierer og satt i pressegrupper. 

Sterke jenters kamp?
Da et av H¿nefoss' utesteder, “Disco World”, i november 1994 begynte Œ annonsere for striptease reagerte folk i milj¿et. Kontinuerlige aksjoner og sabotasje mot plakatene f¿r arrangementet og stedets inngangsparti gjorde denne hyllesten til kvinneundertrykking til en lite l¿nnsom aff¾re for utestedet, som sŒ seg n¿dt til Œ gi opp fors¿ket pŒ Œ tjene penger pŒ lokale menns kvinnesyn. 
Men er dette nok til Œ si at RAU var en feministisk organisasjon eller at milj¿et rundt har v¾rt et fristed for kvinneundertrykking? Du mŒtte v¾re veldig sterk for Œ ta den daglige kampen med kvinneundertrykkende holdninger. Og sŒ lenge det Œ drive kvinnekamp ikke ble gjort til et kollektivt ansvar for alle, slik at vi sammen kunne ¿ve press mot kvinneundertrykkinga i vŒrt eget milj¿, ble det hele en kamp pŒ de sterke jentenes premisser som ikke alle jentene f¿lte seg komfortable med. 

Den sure virkeligheten
Etter en slapp sommer ble aktiviteten i RAU igjen blŒst liv i h¿sten 1997. Nye aktivister kastet seg ut i prosjekter som internasjonal solidaritet – og ikke minst kvinnekamp. Det var nŒ vi skulle gripe sjansen og sette feminisme pŒ dagsorden.
Vi sŒ at mange ulike mekanismer fungerer kvinneundertrykkende og pŒvirker vŒrt eget og storsamfunnets syn pŒ kj¿nn og kvinners muligheter. Gjennom reklame, tv og blader blir jenter presset pŒ et skj¿nnhetsideal som i ytterste konsekvens er d¿delig. Pornografi framstiller kvinner som et objekt som kun er til for Œ tilfredsstille mannens seksuelle fantasier. I 1999 var det nesten 1,2 millioner kvinner i Norge som hadde en skattbar Œrsinntekt fra 0-150.000. Kvinner er ¿konomisk avhengige av menn og blir med den lave kvinnel¿nna fratatt muligheten for selvstendige valg. 1 av 5 norske kvinner har v¾rt eller er i mishandlingsforhold. ¯konomisk avhengighet f¿rer ogsŒ til at mange kvinner ser seg tvunget til Œ bli v¾rende i forhold som er voldelige og livstruende.

Den internasjonale kvinnedagen
Det var f¿rst over jul at kvinnekamp kom pŒ arbeidslista til RAU. I februar 1998 startet jobbinga mot den f¿rste 8. mars-demonstrasjonen i H¿nefoss siden 1980-tallet. Sammen med H¿nefoss Internasjonale Sosialister inviterte vi en rekke andre politiske partier og organisasjoner til arbeidet fram mot kvinnedagen. Vi trodde at flere mŒtte v¾re interessert i Œ gj¿re noe, s¾rlig fordi debatten om kontantst¿tta nŒ var pŒ sitt mest intense. Responsen var likevel dŒrlig.
Trass i dette var vi i stand til Œ sette i gang debatt: For f¿rste gang pŒ lenge ble kvinneundertrykking et tema i lokalavisa, med flere leserinnlegg pŒ debattsidene. Byen var full av plakater om kvinnedagen og de daglige l¿peseddelutdelingene f¿r demonstrasjonen ga oss muligheten til Œ diskutere kvinnekamp med folk pŒ gata i H¿nefoss.
8. mars gikk vi i demonstrasjon under parolene: “Nei til kontantst¿tte – Ja til gratis barnehager”, “6 timers arbeidsdag”, “Knus sexismen” og “Nei til privatisering”. Trass i at oppm¿tet var dŒrligere enn hva som var vanlig i H¿nefoss pŒ for eksempel antirasistiske markeringer, var demonstrasjonen definitivt vellykket. Arbeidet med 8. mars-toget skapte en debatt og bevisstgj¿ring av oss selv og lokalsamfunnet. Det dukket ogsŒ opp nye jenter i milj¿et, noe som vi hadde behov for.

Bevisstgj¿ring
Men sŒ ble det stille, RAU hadde ingen flere utadrettede feministiske arrangementer i 1998. Men problemstillinga – vi lever i et kvinneundertrykkende samfunn som skaper holdninger som gjenspeiles i vŒrt milj¿, hva gj¿r vi med det? – var der. RAU og H¿nefoss Internasjonale Sosialister startet m¿ter som tok opp skj¿nnhetsmyten og seksuell frigj¿ring. Vi diskuterte hva slags problemer jenter m¿tte til daglig og det ble lettere Œ ta opp holdninger som vi ikke lenger ville akseptere som en del av vŒr hverdag.
I desember m¿tte et lokalt utested som stadig stod som arrang¿r av “undert¿ys”- og strippeshows reaksjoner. Dagen f¿r et misseshow rev noen handlekraftige personer ned samtlige reklameplakater for showet i byen og smadret inngangspartiet pŒ utestedet.
Men all debatten viste ogsŒ at vi hadde behov for mer kunnskap om emnet. I april 1999 arrangerte en gjeng fra forskjellige organisasjoner “Kvinnekampuka”, med innledninger og debatter om ulike sider ved kvinneundertrykkinga. Rundt 25 deltok hver dag og uka ga oss anledning til Œ lufte temaer vi aldri hadde tatt opp f¿r.

Jentefellesskap
Under “Kvinnekamp-uka” kom det fram at mange jenter fra det antirasistiske milj¿et ¿nsket Œ organisere m¿ter kun for jenter. Derfor startet noen jenter i RAU ei jentegruppe. Vi ville lage et forum der vi kunne ta opp problemer i vŒrt milj¿ og i lokalsamfunnet uten Œ mŒtte tenke pŒ at noen kunne ta det som et personlig angrep. Gruppa skulle v¾re en plass hvor du visste du fikk st¿tte og der du kunne snakke med andre jenter som h¿yst sannsynlig hadde v¾rt gjennom det samme som deg. Vi ville skape et fellesskap uten konkurranse og bruk av herskerteknikker – som kun er til for Œ splitte oss.
RAU ble aldri noen feministisk organisasjon, selv om noen av oss kanskje hadde ¿nsket det. Men flere antirasister i H¿nefoss har sett at bŒde kvinneundertrykking og rasisme er ulike mekanismer som begge splitter folk som egentlig burde stŒtt sammen. Og at begge deler er noe dritt!

LEVE - IKKE BARE OVERLEVE
“en gang i blant Œ se seg tilbake, hva er det vi vil, hva har vi fŒtt til, 
har vi: et mŒl og veit hvor vi gŒr, eller: stŒtt stille i sŒ mange Œr”
Delvis ny,  B¿yen Beng

Den kommunale ungdomsklubben i H¿nefoss sentrum, FritidsgŒrden, har gitt rom for RAUs allm¿ter. Men kommunal styring av klubben var ikke til hinder for at det utviklet seg en rasistisk kultur blant deler av ungdomsklubbens klientell. FritidsgŒrden var ikke noe blivende sted for det antirasistiske ungdomsmilj¿et. “VŒre” ungdommer f¿lte seg ikke hjemme der, og vi fant ikke rom for Œ forf¿lge og utvikle vŒre interesser. Mange ungdommer unngikk FritidsgŒrden, og behovet for et alternativ ble etter hvert mer pŒtagelig. Vi sŒ pŒ H¿nefoss' dŒrlige fritidstilbud for unge som en av grunnene til at rasismen fikk gro og at nazistene rekrutterte. Vi ¿nsket Œ gj¿re noe selv, ikke Œ forbli passive forbrukere av kommunale vafler. Vi er engasjert i framtida vŒr, og pr¿ver Œ skape et samfunn som er inkluderende og gir muligheter for alle. F¿rst og fremst er vi mennesker, ungdom som ser mangler her og der og ikke har tid til Œ vente pŒ at myndighetene skal gi oss det vi trenger. Skal vi ha spillerom og et sted Œ m¿tes mŒ vi legge breisida til og gj¿re det sj¿l! RAU ville fra starten arbeide for Œ utvikle antirasistiske m¿teplasser og frirom, og kompensere for kommunens manglende ungdomstilbud. Vi sloss for sj¿lstyrt ungdomshus, og pŒ veien har vi gjennomf¿rt en rekke arrangementer som har hatt stor betydning for utviklinga av, og rekrutteringa til milj¿et. Det f¿rste arrangementet RAU gjennomf¿rte var en musikkfestival mot rasisme i november 1994. Konserter har siden v¾rt en av RAUs sentrale beskjeftigelser. Konsertene var billige og uten aldersgrense, og de h¿ye bes¿kstallene viste gang pŒ gang at vi betjente et faktisk behov blant ungdom i H¿nefoss-omrŒdet. Forskjellige ungdomsmilj¿er og kulturuttrykk m¿ttes ved disse arrangementene, som ogsŒ ga oss anledning til Œ formidle vŒre ideer, og ting som opptok oss. For en billig penge kunne en femtenŒring treffe andre ungdommer, h¿re til dels fet musikk og fŒ med seg en vaffel og en politisk appell eller to.
Et viktig poeng med kulturarbeidet er Œ samle folk om en smakebit av det livet og det samfunnet vi ¿nsker, en synliggj¿ring av hva vi slŒss for. Vi slŒss ikke fordi vi finner det morsomt, men fordi vi f¿ler vi mŒ. Selvsagt er det viktig Œ vise hva vi slŒss for, hva vi vil. En konsert eller en festival er mer enn musikk, det er manifestasjonen av vŒre felles verdier, vŒrt samhold og vŒr kultur. I tillegg er det en kilde til inntekter vi ikke ville greid oss uten. RAU har arrangert konserter mot EU, mot politivold, for selvstyrt ungdomshus og til st¿tte for politiske fanger i Chile og zapatistoppr¿ret i Chiapas i Mexico. Og selvf¿lgelig mot rasisme! 
Ved siden av Œ utgj¿re frirom og m¿teplass for utviklinga av antirasistisk aktivisme og debatt, har konsertene ogsŒ v¾rt en viktig scene for de yngre kreftene i det store og aktive musikkmilj¿et i H¿nefoss. For mange av de lokale gruppene var det RAU som ga dem en plass Œ pr¿ve seg og som skaffet dem deres f¿rste publikum. Til gjengjeld har banda stilt opp gratis for saken, og vi skylder dere alle en stor takk for innsatsen.

Folkerock pŒ Ut¿ya
En konsert i ny og ne er jo hyggelig, men hva med en skikkelig festival? Tanken kom fra RAUs konsertgruppe, som allerede hadde flere arrangementer bak seg. Noen tok kontakt med R¿yse Raiders, opprinnelig en motorsykkelklubb for de som ikke hadde motorsykkel, men som byttet ut MC-interessen for engasjementet for Œ arrangerer fester og konserter. Folk m¿ttes, krefter ble slŒtt sammen og “Folkerock pŒ Ut¿ya” 6.-8. september begynte Œ ta form. Ut¿ya er en perle i Tyrifjorden som eies av AUF og vanligvis blir brukt til helt andre ting enn antirasistiske rockefestivaler. Det var heller ikke Stoltenberg, wienerbr¿d og sosialisme som sto i hodet pŒ de rundt 60 mennesker som stilte opp pŒ dugnad under festivalen. De betalte sj¿l inngangsbilletten og fraktet mat og utstyr i bŒt over fjorden. Artistene stilte opp nesten gratis. Slik kunne festivaldeltakerne fŒ bŒde br¿d og sirkus en hel helg for 200 kroner. Det skulle v¾re fest for alle parter, inkludert bandene som ga uttrykk for at dette var noe av det beste de hadde v¾rt med pŒ. Det var aldri noen tvil om hvilken side i den antirasistiske kampen v¾rgudene sto pŒ denne helga. For deg som ikke kom deg til Ut¿ya: Du skulle v¾rt der da jeg sto opp fra teltet, tuslet ned til vannkanten og tok min f¿rste dukkert pŒ en ¿y full av antirasister badet i sol. Du skulle kasta frisbee med meg pŒ plenen og hoppet inn i den voldsomme dansen foran scena til russiske Spitfire sammen med mange hundre kamerater. Dessverre gikk ikke festivalen rundt ¿konomisk, og den ble en engangsforeteelse. Det tror jeg ikke alle var like misforn¿yd med. Dagen f¿r festivalen braket l¿s kom politiet med krav om Œ fŒ utbetalt 35.000 kroner, ellers ville de stoppe arrangementet. Politiet mente de mŒtte v¾re til stede om det skulle bli problemer med nynazister, “fordi festivalen hadde en antirasistisk profil”. Og dette var noe de mente denne ikkekommersielle festivalen mŒtte betale for. Slik kunne politiet rettferdiggj¿re sin egen tilstedev¾relse pŒ festivalen. Inne pŒ festivalomrŒdet var det i tre dager god stemning uten problemer festivaldeltakerne imellom. Det var i en grell kontrast til politiets uniformerte tropper som trampet rundt inne pŒ ¿ya, uten noe Œ gj¿re. Det eneste de oppnŒdde denne helga var Œ provosere festivaldeltakerne og beslaglegge 0,1 gram  hasj. Jeg har ikke umiddelbart lyst til Œ takke lovens griske arm, men banda som stilte opp pŒ festivalen. Tequilla Jazz og Spitfire ble fl¿yet inn fra St. Petersburg i Russland. B¿yen Beng, Lost Luggage, MT Hammed, Faraout Fishing, Rastafarouts, Please, We og Slow Hard End kom fra Oslo. Dionysis kom fra H¿nefoss og Berry From The Dingle kom fra Vikersund. Takk!

TAKK
Ringerike For Toleranse og Trygghet, Ringerike Natur og Ungdom, Aksjonsgruppa for selvstyrt 
ungdomshus,  Inferno, FritidsgŒrden, R¿yse Raiders, Arbeidsinstituttet pŒ Ringerike, Ringerike Folkeh¿yskole, Jevnaker Bygdeungdomslag, Ringerike Nei til EU, Antifascistisk Aksjon, Blitz, 
Internasjonale Sosialister, R¿d Valgallianse, Aksjon Stopp Nazistene, Antirasistisk Senter, T¿nsberg Antirasistisk Ungdom, Hamar Antirasistisk Ungdom, Human-Etisk Forbund, LO, Norsk L¾rerforbund, L¾rernes Landsorganisasjon, Skolenes Landsforbund  og Norsk Kommuneforbund. 
Takras, S.P.O.O.K.S., Gatas Parlament, B¿yen Beng, Useless, FS&S, Morte Cerebrale, Spitfire, Oter, Plastic, Refill, Homeless, Superblonds, Spooky Squad, Jester, Wolverine, Agenda, Dead Gerhardsens, Slumber Heads, Garden of Sin, Swingers, BarBugs, Jongo Bongo, Subspecies, Scandinavian Rock Group, Set It Off, Abolish, Alltid Jaget, Runaway Goldfish, Molotov Cocktail Party, Range From Within og Anfall.
Klassekampen, Odd B¿rretzen, Gard Frantszen, NKF Akershus, Gamle Oslo Fagforening, 
Nedre Romerike AFA og Drammen Antirasistisk Ungdom.
Takk til alle enkeltpersoner som har bidratt til denne boka eller generelt i den 
antirasistiske kampen. Takk til alle vi har glemt. 

Her kan du ta kontakt med andre antirasistiske organisasjoner:

Antifascistisk Aksjon
PB 6689, St. Olavs plass
0129 OSLO
Tlf.: 920 33 659
tipsafa@hushmail.com

Antirasistisk Senter
PB 244, Sentrum
0103 Oslo
Tlf.: 22 11 60 00
epost@antirasistisk-senter.no
www.antirasistisk-senter.no

Fellesaksjonen mot rasisme
Norsk Folkehjelp
PB 8844, Youngstorget
181 Oslo
Tlf.: 22 03 77 00
www.folkehjelp.no

INLO
Tastagate 30
4007 Stavanger
Tlf.: 51 56 29 60
www.inlo.org

MIRA-Senteret
PB 1749, Vika
0121 Oslo
Tlf.: 22 11 69 20
post@mirasenteret.no
www.mirasenteret.no

Norsk Organisasjon for 
Asyls¿kere
PB 8893, Youngstorget
0028 Oslo
Tlf.: 22 20 84 40
noas@noas.org
www.noas.org

Organisasjon Mot Offenlig
Diskriminering
PB 2832, T¿yen
0608 Oslo
Tlf.: 22 20 87 37
www.home.sol.no/~omod

Regnbuen Antirasistisk 
Organisasjon, Troms¿
Skippergata 17a
9800 Troms¿
www.student.uit.no/regnbuen

Selvhjelp for innvandrere 
og flyktninger
Langesgate 1
0165 Oslo
Tlf.: 22 11 10 17
e-post: sios@online.no

Senter Mot Etnisk 
Diskriminering
PB 677 Sentrum
0106 Oslo
Tlf.: 22 24 69 70
smed@smed.no
www.smed.no

SOS Rasisme
PB 4720, Sofienberg
0506 Oslo
Tlf.: 22 37 70 23

KILDER:

Om Ringerike:
RAUs omfattende pressearkiv 
Inneholdende ca. 800 artikler som er skrevet om H¿nefoss og rasisme siden 1994. Ringerikes Blad, Klassekampen, Dagsavisen, Aftenposten, DTBB, VG, Dagbladet m.fl.

TV-Ringerike Diverse programopptak.

Fritt Forum Blad, diverse nummer.

Antifascistisk Aksjon 
	Blad, diverse nummer.

Samora Blad, diverse nummer.

Nasjonalisme, mobbing og holdninger
	Rapport av Terje Endrerud.

Ungdom og rasisme i Ringerike 
Rapport fra ad-hoc utvalget nedsatt av Ringerike Kommune, 1996. Inneholder situasjonsrapport og tiltaksplan, bl.a. Bj¿rn Erik Sem-Jacobsens notat om Ringeriks	politiets erfaringer, samt Manglerudrapporten”.

Ordf¿rerens appell til kommunestyret og Ringerikes befolkning 
	Holdt i kommunestyrem¿tet 15.12.1994

Ringerike mai 1994 - feb. 1996: Ungdom og rasisme
	Ny appell av ordf¿rer Kolbj¿rn 
	Kv¾rum, feb. 1996

Rasistiske ungdomsmilj¿er
	Skriftlig versjon av Tore Bj¿rgos tale pŒ Sokna i desember 1994.

Diverse kommunale dokumenter
Offentlige vedtak, m¿tereferater, rapporter og annen dokumentasjon fra Ringerike kommunes arbeid med naziproblemene, 1994-2000.

Generelt om rasisme:

¯vre Eiker for toleranse 
	Rapport. ¯vre Eiker kommune 1995. Inneholder “Tiltaksplan for ¿kt 
toleranse i ungdomsmilj¿et i ¯vre Eiker”, pluss foredrag om erfaringer fra Brumunddal av Yngve Carlsson, erfaringer fra Manglerud av Turid Welo og Bj¿rn ¯vrum. Samt foredrag av Tore Bj¿rgo og Henrik Lunde.

Skinheads i r¿dt, hvitt og blŒtt 
	En sosiologisk studie fra “innsiden”, bok av Katrine Fangen, UNGforsk 1995.

Vold, rasisme og ungdomsgjenger 
	Bok av Tore Bj¿rgo og Yngve Carlsson, Tano Askehaug 1999.

Rasistisk vold i Europa 
	Bok av  Tore Bj¿rgo, Tiden 1993.

Kampen mot rasisme og fascisme 
	Hefte av Tim Robinson, Internasjonale Sosialister 1994.

Rasismen, hvor kommer den fra og 
hvordan bli kvitt den? 
	Hefte av Tim Robinson, Internasjonale Sosialister 1999

Arvtakerne Bok av Per Bangsund, 
	Pax Forlag AS 1984.

Aller Ytterst Bok av Henrik Lunde, 
	Antirasistisik Senter 1993.

Oppgj¿r Bok av Asbj¿rn Elden, 
	Forlaget Oktober AS 1979

Antirasistisk Senters Œrlige rapporter om h¿yreekstremisme og rasisme i Norge. 1995-1999.

Annet:

De autonome –  en bog om og af den autonome bev¾gelse. 
	Autonomt Forlag 1994

Kritikk av St. meld. nr 50 (1998-99) “Ujevningsmeldingen: Fattig-Norge” 
	Fattigdomsforskning og etikk av Vally Vegge. Norsk fattigdoms-forskning 1999